Catherine Steadmanová: Pan Nikdo

Copyright © 2020 by Catherine Steadman Ltd.

Translation © Petra Pachlová, 2020

ISBN 978-80-249-4242-1

Pro všechny ty duchy, co vás pronásledují

Je mnohem lepší zapomenout a na rtech úsměv mít

než pamatovat a nechat si duši zármutkem vzít.

Christina rossettiová, Pamatuj

Včera na schodech

já potkal muže, co nebyl tam,

a nebyl tam ani dnes.

Kéž, kéž by už odešel…

Když jsem se včera v noci ve tři domů vrátil,

ten muž už tam byl.

Já v předsíni hledal,

však nikde nikdo!

Zmiz už, zmiz a nikdy se nevracej!

Zmiz už, zmiz a hlavně dveřmi nepráskej.

Včera na schodech

já potkal mužíčka, co nebyl tam,

a nebyl tam ani dnes.

Ach, kéž by už odešel…

Hughes mearns, Antigonish

Kdyby auto v téhle rychlosti nabouralo, náraz by nás okamžitě nezabil. Můžete si myslet, že to je dobře.

Jenže není.

Jediná věc, která je horší než umřít při nárazu, je při nárazu tak docela neumřít. Věřte mi, já to vím, jsem doktorka. A když teď o tom tak přemýšlím – dost by mě překvapilo, kdyby tohle auto z půjčovny vůbec mělo airbagy.

Rychle míjíme pole pokrytá jiskřivým sněhem. Bíle posypané živé ploty, ovce, vyjeté koleje a příkopy – kulisy mého dětství, rozmazaná šmouha zimní pastorální Anglie. Svěží slunce vysoko na sytě kobaltovém nebi.

Krátce stočím pohled na řidičův plně soustředěný obličej, když brzdy zakvílejí, a my měníme převod na nižší. Se skřípěním zahýbáme do další zatáčky, kam není vidět. Já můžu jen doufat, že to zvládneme a stihneme to včas. Než můj pacient udělá něco strašného.

Při výjezdu ze zatáčky zrychlíme, až nás odstředivá síla natlačí ke krajnici, nebezpečně blízko k okraji úzké silnice, kterou teď lemuje les. V duchu mi problesknou následky autonehody: vidím křehkou hmotu naší mozkové kůry, co se vpředu tříští rychlostí sto šedesáti kilometrů za hodinu na centimetru čtverečním pevné lebeční kosti. Zaslechnu hutné plesknutí, jako když masem plácnete o pult, to když se naše čela střetnou s matnou tmavě šedou plastovou palubní deskou, a pak, téměř ve stejnou chvíli, se hlava s tupou silou prudce vrhne dozadu do opěrek. Dvojitý kraniální náraz. Válka na dvou frontách. Důvod, proč armády utrpí porážky.

Ta křehká šedá hmota, kterou všichni bereme za samozřejmost, část našich těl, která tvoří nás. Všechno, co jsme, se vpředu i vzadu velkou rychlostí tříští o naše vlastní lebky. Frontální, parietální a okcipitální přímé trauma. Masivní hemoragie, vnitřní krvácení, zhmoždění a atrofie. Mrtvá tkáň. Mozek mimo možnost nápravy. To, kým jsme byli, je pryč.

Tyhle děsivé obrázky pak překryje nová představa: i když se nám nějak podaří tohle všechno přežít, jsem patrně jediný člověk, který by byl schopen nás dát poté dohromady. Jsem jediná doktorka s relevantními klinickými zkušenostmi v okruhu dvě stě kilometrů. Ta ironie mě zabolí.

Těsně projedeme další zatáčku, až se do rozbitého okna vedle mě zabodnou větve, a tak se rychle posunu víc do auta.

Potřebuju se soustředit.

Pěkně silně stisknu krvácející pěst a bolest nechám projet celým tělem. Soustředit se. Už žádné další chyby. Tohle všechno je moje vina. Všechno, co se stalo. Mohla jsem to celé zarazit, kdybych se jen byla zachovala líp, dívala se pozorněji. Kdyby mi došly jisté věci, kdybych byla viděla ta znamení.

Oči prudce zvednu k silnici před námi. Vidím, jak se to na horizontu rychle blíží: odpočívadlo, stezka, co vede přímo dolů k moři. K divoké, nekonečné vodě. Právě tam bude. Jestli nejdeme pozdě.

Jednou, už dávno, se taky stalo, že jsem se nesoustředila. Tehdy mi ty signály taky unikly a dovolila jsem, aby se stalo něco moc ošklivého. Tentokrát ale ne, slibuju. Tentokrát to bude jiné. Úplně jiné. Tentokrát zabráním tomu, aby se stalo něco strašného. Tentokrát to napravím.

A pokud k sobě budu absolutně upřímná, snad je to přesně to, co jsem vždycky chtěla, aby přišlo. Šance tentokrát věci napravit.

Vždyť se přece nikdo nestane psychiatrem náhodou.

1

den první

Muž

Měkká kůže víček oddělí. Jasná sluneční záře.

Tělo natažené na písku.

Rychlé zatřepotání řas, jak se probouzí mysl, a hned nato je vzhůru. Prostoupí jím vědomí; cítí kůži tváře přitištěnou na ostrý, chladný písek pláže. Zmatek.

Zvuky moře. Vlny tříštící se a ustupující, šplouchání a ššš.

Je brzké lednové ráno. Britská pláž uprostřed zimy. Kilometry zlatobílého norfolkského pobřeží s ostrým světlem rozbřesku, které na všem odhaluje detaily.

Zrnka písku nese vítr v architektonických vlnkách přes pláně přímo do nechráněného mužova obličeje. Před touhle bodavou bolestí pevně stiskne oči.

V lebce se mu prudce ozve žhavá tepavá bolest, tenounká kůže kolem očí se ještě víc zkrabatí a čelo se stáhne, jak sebou trhne. Nečekané bodání se prodlužuje, natahuje se uvnitř hlavy, až to skoro nejde vydržet. Prudký nádech a bolest znovu udeří. Ještě větší silou. Jeho horký výdech pomalu odplouvá v chladném mořském větru.

Snaží se utrpení podvolit, nechá sebou projet mučivou vlnu. A zdá se, že to funguje; ten pocit ho začíná uklidňovat. Připadá mu, že na písku leží ochable snad celou věčnost a nechává neklidnou tepající bolest pomalu utichnout.

Všude ho tlačí. Myslí mu projede stín myšlenky.

Kde to jsem? Pluje jako chmýří ve vzduchu a třepotá se kousek od něj, takže na ni nedosáhne.

Znovu se opatrně nadechne a váhavě se pokusí zvednout hlavu. Dává si pozor, aby neprobudil číhající bolest, která se mu uhnízdila v lebce. Vlhký písek se mu jako kandované cukrové krystaly lepí na tváře pokryté strništěm, když přesune váhu na obolavělá předloktí a opatrně zkouší hranice jejich síly a zároveň mžourá do ranního světla.

Jak jsem se sem dostal?

Po písku poskakují racci, zatímco on pátrá v okolní krajině po nějaké odpovědi – nic mu tu ale nepřipadá známé.

Co se stalo?

Prohlíží si tichý les těsně za pláží, neproniknutelný temný chrám. Žádná nápověda. Žádný háček, na nějž by se dalo pověsit pochopení.

Fajn. Kde jsem byl, než jsem se ocitl tady?

Vzhlédne na nízkou, nepříjemně šedou klenbu zimní oblohy visící mu nad hlavou a přemýšlí, zda by to mohl být sen. Jestli by mohl být v posteli, v bezpečí zpátky doma, ať by to bylo kdekoli. Ale oblaka mu pohled vracejí, jsou těžká a plná deště. Zachvěje se.

Teprve teď si všimne, že má mokré šaty, jejich nasáklá látka se mu lepí na kůži. Otřese se. Chlad cítí až v morku kostí. Musí se pohnout, to je mu jasné, musí se zahřát, nebo riskuje, že v tomhle počasí umrzne.

Potřebuje se někde skrýt. Znova se podívá směrem ke stromům, které lemují pláž. Poryvy větru mu bičují kůži ostrými jehličkami písku, maličkatá bodnutí na znecitlivělém těle.

Neohrabaně se snaží dostat na nohy a začne zjišťovat rozsah svých zranění; každý sval dostane pokyn, aby se pohnul.

Když nakonec stojí vzpřímeně, zaváhá. Otočí se v malém kruhu a prohlíží si písek kolem místa, kde ležel. Přirozený instinkt mu velí, aby se podíval, nic víc. Aby hledal věci, které třeba ztratil, věci, co mu patřily a které tam nechal, ačkoli netuší, co by to mohlo být. Jenže musel mít aspoň něco, ne?

Na chvíli se zamyslí a pak si strčí zdřevěnělé ruce do mokrých kapes.

Něco tam být musí.

Kapsy má prázdné. Na okamžik ho to tak vyvede z míry, až ustrne.

Počkat. Co se to sakra děje?

Rukou si rychle projede vlhké vlasy a snaží se znovu ovládnout situaci, rád by na to šel logicky. Něco si přece musí pamatovat, ne? Prsty si přejede po zátylku a znovu se ozve mučivá bodavá bolest dole v lebce. Pořádně na něj zaútočí. Prudce se nadechne a rychle ruku stáhne. Na prstech spatří tmavé šmouhy.

Krev.

Stiskne oči a prodýchává pomalu ustupující bolest. Když znovu oči otevře, něčeho si všimne. Na hřbetu ruky. Nápis modrým inkoustem. Sotva patrná inkoustová značka smytá mořskou vodou. Slovo. Zmateně na něj zírá.

Zvláštní. Co to znamená?

Slovo tančí na špičce jeho vzpomínek, odpověď je tak blízko, že by se téměř mohl natáhnout a uchopit ji. Ale odkutálí se pryč, až tam, kam nedosáhne, vyhýbavá, nestálá. Jako jasné nitky, které tančí pod víčky pokaždé, když je zavře.

Otřese se, chlad ho rychle vrátí do přítomnosti. Potřebuje se někam uchýlit.

Vrátí se to, řekne si. Rychle se oklepe a se vší rozhodností se vydá do vnitrozemí.

Mezi bosými prsty mu při chůzi čvachtá písek, chladný a hustý jako čerstvě vylitý beton. A přitom pavučina jeho mozku neustále opatrně pátrá po něčem, čeho by se mohl chytit.

Jakou poslední věc si pamatuješ?

Ticho. Zvuk mořské pěny bublající a praskající, jak ve větru schne.

Myšlenky se valí dál.

Jak jsem se tu ocitl?

Stalo se mi něco?

Najednou mu něco dojde. Okamžitě se zastaví.

Počkat. Kdo jsem? Jak se jmenuju?

Stojí jako zkamenělý, krátké hnědé vlasy mu prudce cuchá vítr. Mysl běží jako splašená.

Odkud jsem?

Nemůže si vzpomenout. Rychle sklopí pohled na krvavou šmouhu na ruce. To slovo je na druhé straně. Neuvěřitelnou rychlostí v něm narůstá panika.

Proč si nemůžu vzpomenout? Proč si nemůžu vzpomenout na svoje jméno?

Tíha toho, co to znamená, na něj s každým chladným trhaným nádechem doléhá čím dál víc. Tělem mu proudí strach, prapůvodní a drásající.

Ach bože. Všechno je pryč.

Jeho svět se scvrkne na velikost špendlíkové hlavičky a pak se roztáhne tak doširoka, až je najednou děsivě bez hranic. Žádné okraje. Kdo je? Nemá žádné já. Cítí, jak mu uvnitř burácí panika, narůstá a srdce buší jako o závod. Jeho mysl horečnatě po něčem pátrá, po čemkoli, čeho by se mohl zachytit. Očima divoce pročesává krajinu kolem sebe. Ale nedá se tomu nijak uniknout. Nicota. Teď je tady a předtím není nic. Nejsou žádné odpovědi.

Myšlenky mu hučí v hlavě a on si znova neobratně zkontroluje prázdné kapsy. Nic. Žádný průkaz totožnosti, žádný telefon, žádná peněženka, žádné klíče, nic, na čem by bylo jméno. Žádná možnost, jak ho zjistit.

Snaží se zpomalit dýchání, zůstat klidný. Snaží se uvažovat jasně.

Jestli se něco stalo, někdo mě najde. Někdo mě najde a vezme mě zpátky tam, kde jsem byl předtím. Vzpomenu si. Někdo mě pozná. A všechno se vrátí. Bude to v pořádku. Jen musím někoho najít.

Vzhlédne, očima znovu vyhledá les a vyšlapanou stezku. Vyrazí zběsilým tempem. Musí někoho najít.

Počkat.

Zase se náhle zarazí. Zastaví ho pud sebezáchovy.

Možná jsi tady sám z nějakého důvodu.

Zkoumá slovo napsané na ruce. Je to všechno, čeho se může chytit, ale není to dost.

Je to připomínka? Varování?

Že by se snad stalo něco moc zlého? Pomyslí na zranění hlavy. Jestli ho někdo napadl, možná by nebylo dobré, aby ho našli, přinejmenším dokud nezjistí, co se stalo nebo kdo je. Pořád by mohl být v nebezpečí. Ještě se to nedá říct.

Vryje si slovo na ruce do paměti a pak si inkoust odrbe o mokré kalhoty, dokud znamení nezmizí. Zapamatuje si ho. Radši se zbavit důkazu, kdyby ho našli.

Hluboko v mysli se mu zrodí myšlenka. Něco plíživého, co si jen okrajově vybavuje, vzpomínka či jen její přízrak. Těsně mimo jeho dosah. Někdo mu něco říká. Kéž by si vzpomněl. Někdo mu říká něco důležitého, hrozně důležitého. Něco, co si měl pamatovat. Něco, co musel udělat. Najednou se mu to vybaví.

Nepodělej to.

Vzpomínka. Přesně to mu někdo řekl, ale kdo, to si nemůže vybavit. Přesto se té vzpomínky chytí. Je to varování, výhrůžka. Velmi důrazná a jasná.

Nepodělej to.

Co neměl podělat? Mysli. Mysli.

Pronásleduje tu myšlenku, ale unikne mu. Všimne si svých bosých nohou na písku. Vynoří se cosi z minulosti; kdysi četl, že sebevrazi si často sundají boty, než se zabijou. Je snad sebevrah? Čím to, že si pamatuje tu věc o botách, netuší. Sundal si boty sám a spolu se všemi věcmi a celým svým životem je někde nechal na úhledné hromádce? Opuštěné? Ale proč by to dělal? Necítí smutek. Necítí se jako ten typ člověka, který by se sám zabil. Ale možná to tak nikdo nikdy necítí, ne?

Nepodělej to je veškeré jeho vodítko. Ale co když už se tak stalo?

Z temnoty probleskne další vzpomínka. Je to jako výbuch. Někdo na něj mluví.

Musíš ji najít.

Najít ji? Narovná se. Naprosto jasný rozkaz. Úkol.

Proto jsem tady? Abych někoho našel? Jaký má ta žena ke mně vztah?

Pomyslí na slovo, které si setřel ze hřbetu ruky, a zamrká.

Proč ji musím najít?

Vzpomínka je taková, jaká je. Nic víc není. Ať je to kdokoli, musí ji najít.

Určitě těch instrukcí bylo víc.

Snaží se zatlačit na paměť, ale hluboko dole v jeho lebce se probudí bodavá bolest. Nechá myšlenku odplout.

Všechno, co ví, je to, co mu někdo řekl, co mu přikázal… nemůže si vzpomenout, kdo to byl ani jak zněl jeho hlas nebo jaký měl obličej. Ale věřil mu, to dobře ví.

Jak ji může najít – tu ženu – když neví, koho nebo co hledá?

Muže ze soustředění najednou vyruší vzdálený zvuk. Volání. Instinktivně se otočí k lesu. Srdce mu buší. Nikdo tam není. Snad vítr, i když to znělo spíš jako volání člověka – jméno. Vycházelo to z lesa, hlas unášený větrem. Upřeně se dívá ještě dlouho poté, co zvuk dozní. Přesvědčený, že ho slyšel. Někoho.

Ale nikdo tam není.

Otočí se zpátky k vodě.

Zvuk se ozve znovu. Tentokrát přímo za ním. Hlas. Ztuhne. Hned za ním někdo stojí.

Na mokrém písku se pomalu otočí. Někdo tam je. Mladá žena. Předtím tam nebyla.

Odkud se vzala?

Zamrká a zoufale se snaží vyznat v tom, co se děje. Myšlenky mu letí tryskem.

Předtím tady nebyla, ne? Je tohle ona? Je to ona, kterou musím najít?

Ale ve stejné chvíli to ví.

Není to ona.

Pozorně si ji prohlíží a ona ho upřeně pozoruje. Mluví na něj, má zmatený výraz, starostlivý, jako by snad už nějakou chvíli mluvila. Něco říká, ale on slovům tak docela nerozumí; její řeč je zkomolená, není jasné, o co jí jde.

V hlavě mu silně tepe.

Ale v jejích očích se zračí všechno, co potřebuje vědět, všechno v tom pohledu je. Teď už je v bezpečí. To je mu tak jasné jako písek a zima a ženina svítivě žlutá bunda.

Najednou, během jednoho úderu srdce, naprosto přesně chápe, co se s ním děje. Tohle se totiž stalo tolikrát předtím, přesně tahle scéna, až je z toho smyčka, které nedokáže uniknout. A na okamžik mu je zřejmá maličká část toho, co vzápětí musí udělat. S tím vědomím ho zaplaví obří vlna paniky. Uvnitř lebky mu exploduje jasný záblesk bolesti a on se zhroutí na písek.

2

den šestý – Londýn

Dr. Emma Lewisová

Tohle je můj pager. Existuje spousta podobných, ale tenhle je můj.

Jako neodbytná písnička nebo reklamní znělka mi zní hlavou, když letím na oddělení 10, zatímco mi pěkně synchronně s mým během vibruje hluboko v kapse.

Tohle je můj pager. Existuje spousta podobných, ale tenhle je můj.

Vím, že jako mantra není zdaleka originální. Ale abych byla fér ke všem zúčastněným, začalo to na lékařské fakultě jako vtip. A vtip se stal zvykem a kupodivu mě to v současnosti vlastně uklidňuje. Tak to se zvyky chodí. Jsou uklidňující. Člověk se jich těžko zbaví. Jako kouření, ale s tím jsem už sekla. Už taková holka nejsem.

Už taková holka nejsem – jsem třicetiletá žena. Jsem vedoucí lékařka neuropsychiatrie v rušné londýnské nemocnici. Kdybych náhodou odešla z práce na jídlo, na rezervaci v restauraci by nestálo paní, ale Dr. Tedy kdybych měla čas chodit do restaurací.

Musíte si na zvyky dávat pozor, když dvanáctihodinové služby plynule přejdou na čtyřiadvacetihodinové. Na rozdíl od některých zvyků není na mantrách nic špatného.

Bože, dala bych si cigaretu.

Když se dostanu na oddělení 10, pan Davidson ječí z plných osmasedmdesátiletých plic. Což má zvláštní kombinovaný efekt – je to jak rozčilující, tak zároveň podivně roztomilé. Ale to hlavní je asi ta neskutečná hlasitost. Vrátný a pár, který je tu na návštěvě, stojí na chodbě jako přikovaní, hlavy nakloněné směrem k halasu, co vychází z jeho pokoje.

Jejich výraz se uklidní, když si všimnou mé lékařské cedulky na šňůrce; obvykle mívá tenhle efekt. Za ta léta jsem si všimla, že lékařská kartička většinou vyvolává úlevu nebo obavy.

Vypnu vztekle bzučící pager a hodím ho zpátky do kapsy. Doktoři jsou jedni z posledních lidí na světě, které můžete vidět s pagery. Pořád je používáme, protože jsou spolehlivé. Pagery na rozdíl od mobilů nemají mrtvé zóny; fungují všude, dokonce i na vysoce izolovaných radiologických odděleních nemocnice. A po pár hodinách jim nedojde baterka; vydrží nabité déle než týden. A jsou odolné. Můžete jimi hodit třeba v rozčilení vší silou na betonovou zeď – nerozbijou se.

Když vejdu do zmíněného pokoje, najdu v něm mladého lékaře, dvě sestry a čtyřicetiletého syna pana Davidsona, kteří bezmocně stojí u postele, na niž je křičící pan Davidson připoutaný. Hlas se mu chvěje směrem ke shromážděné skupině a po unaveném, vrásčitém obličeji mu tiše stékají slzy. Jakmile vstoupím, všechny hlavy se na mě otočí. Takovou moc ta kartička má.

Mladý doktor na mě vrhne prosebný pohled. Jeho výraz mi jasně říká, že bude víc než rád, když to tu převezmu. Kývnu na něj. Vždyť právě kvůli tomuhle mě pagerem přivolali.

Pan Davidson křičí a vibrace v pokoji dávají jasně na vědomí, že se situace dostala do slepé uličky. Pan Davidson nechce, aby se ho někdo dotýkal nebo s ním hýbal.

„Dobrý den, pane Davidsone,“ spustím vesele a snažím se přebít jeho energii.

V křiku tím dojde k nepatrnému narušení rytmu. Překvapeně se na mě podívá a já s jeho plnou pozorností pokračuju. „Jmenuju se doktorka Lewisová. Pamatujete si mě, pane Davidsone? Jsem vaše lékařka. Emma Lewisová.“ Povzbudivě se na něj usměju, jako bych chtěla říct: Samozřejmě, že si mě pamatujete, jsme staří přátelé.

Zaměří se na můj úsměv, který ho svede od jeho myšlenkových pochodů, a konečně přestane křičet. Váhavě na mě kývne. Ještě tak úplně nepřijal představu, že se známe.

„Povíte mi, co se děje, pane Davidsone?“

Jeho slzami smáčený obličej se vyhladí, jak se snaží přebrat si mou otázku.

„Bolí vás něco, pane Davidsone? Ukážete mi, kde vás to bolí?“ pobízím ho. Odvrátí ode mě pohled a zadívá se k oknu.

Těžko říct, do jaké míry mě poznává, pokud vůbec. Howard Davidson má problémy s přístupem ke vzpomínkám i k jejich ukládání; léčím ho tři týdny od chvíle, kdy byl do nemocnice přijat. Poznání je komplexní neurologický proces a lidé jsou velmi, velmi dobří v tom, jak zamaskovat jeho absenci. Lidé se na ztrátu paměti adaptují. Spoléhají se na jiné věci – vizuální nebo sociální signály – začnou dobře číst chování ostatních, situace; najdou si cestičky okolo, dokud se odpověď sama nenabídne. Ale bez ohledu na to, jestli mě Howard Davidson poznává, věří mi. Přestal křičet a to je rozhodně pokrok.

Opatrně postoupím k jeho posteli. Otočí se a vzhlédne na mě velkýma uslzenýma, zvědavýma, ale zároveň vyčerpanýma očima. Jemně položím ruku na jeho paži, abych ho uklidnila.

Shlédne dolů na mou ruku, na svou hruď, která se zvedá a klesá, jak se snaží dostat svůj dech zpátky do normálu. Neodtáhne se od mého doteku, neožene se. Pacienti s poruchami paměti se často mohou stát nezvykle násilničtí, fyzicky agresivní, ale když jeho pohled sklouzne zpátky ke mně, není nepřátelský, jen prosebný.

„Kde přesně cítíte bolest, pane Davidsone?“ zeptám se ho tiše.

Zhluboka se nadechuje, což není velké překvapení – dost dlouho před zmateným a vskutku hluboce znepokojeným publikem křičel, co mohl. Když ke mně vzhlédne a lapá po roztřeseném dechu, vypadá jako muž, který se ztratil v cizí zemi.

Poklepe si na hrudník. Na srdce. To je jeho odpověď. Odpověď na mou otázku. Tam cítí bolest: v srdci.

Kývnu a ještě jednou mu jemně stisknu paži.

Rozumím.

Pan Davidson na oplátku vážně přikývne a okamžitě ho přepadne záchvat kašle.

S jeho srdcem není nic v nepořádku – tedy rozhodně ne fyzicky. To, co je s Howardem Davidsonem fyzicky špatně, je jeho mozek. Cítí se jako dvaatřicetiletý muž lapený v těle osmasedmdesátiletého starce. Před třemi týdny se probudil a z posledních čtyřiceti šesti let svého života si nepamatoval nic. Ve své mysli odešel ze svého domu v roce 1973 a probudil se tady jako stařec. To, co je špatně s Howardem Davidsonem, je vidět jen na snímcích. Velké části jeho mozkové kůry atrofovaly. Zemřely. Všechny vzpomínky uložené v těch místech jsou pryč; obrovský díl jeho života se, podle jeho mysli, nikdy nestal. Před třemi týdny byl v pořádku, procházel se po zahradě, venčil pejska, četl si, ponořený do běhu svého života, užíval si důchod, ale ten starý muž je teď pryč.

Howarda Davidsona našli, jak se motá uprostřed čtyřproudé dálnice u čtvrti Shepherd’s Bush, a přivezli ho na pohotovost. Když jsme od jeho příbuzných zjistili, že nemá Alzheimera, že až do toho rána si zjevně vesele užíval života jako penzionovaný člen parlamentu, udělali jsme mu magnetickou rezonanci.

Atrofie viditelná na snímcích mozku svědčila o vaskulární demenci, konkrétně o demenci způsobené jedním mozkovým infarktem. Jediná mrtvice okamžitě zabila obrovskou část jeho hippocampu.

Čtyřicet šest let života a vzpomínek, které se vymazaly během mrknutí oka. Vůbec si nevzpomíná, že měl děti nebo že se ucházel o úřad. Pořád věří, že žije se svou mladou manželkou Ginny u Goldhawk Road. Všechny dlouhodobé vzpomínky končí právě tam.

Ze džbánu vedle postele mu naliju sklenici vody. Roztřesenou rukou ji uchopí. Pak se otočím čelem k neuspořádané frontě za sebou a hledám nějaké vysvětlení pro současný stav pana Davidsona, i když už mám jisté podezření.

Očima spočinu na jeho synovi. Se Simonem Davidsonem jsem se už krátce viděla v den, kdy jsme Howarda přijali.

Zasvětím vás do tajemství, které nám prozradili na lékařské škole: občas se věci nedají napravit. Občas se s něčím musí žít. Přizpůsobit se. Simon Davidson to nechtěl slyšet.

Tuhle profesi vykonávám dost dlouho na to, abych v takovýchto situacích věřila svým instinktům, a právě teď mi napovídají, že na vině není nikdo jiný než Simon. Doktoři a sestry většinou neinklinují k tomu, aby rozkřičeli dospělé muže. No, tedy rozhodně ne v profesionální oblasti. Takže lékařskému týmu pokývnu a všichni vděčně proplují kolem Simona pryč z pokoje.

„Simone, mohli bychom si venku krátce promluvit?“

Simonovi se oči maličko rozšíří, když si uvědomí, že ze všech chci hovořit právě s ním. „Ech, jo. Ano. Jistě.“ Věcně na mě kývne a chystá se odejít.

„Budu u vás za minutku.“ Ještě se na něj povzbudivě usměju, když strčí do dveří, ale mračí se. Nepřesvědčila jsem ho. Nicméně potřebuju uklidnit pana Davidsona, svého momentálního pacienta, než se začnu zabývat jeho synem.

Dívám se, jak se za ním dveře s tichým cvaknutím zavřou.

„Kdo byl ten strašný mladík?“ ozve se za mnou roztřesený hlas.

Otočím se a podívám se na křehké tělo pana Davidsona, na jeho vrásčité rysy, laskavé oči. Mou hruď sevře smutek. Pochopitelně myslí svého syna. Ale nejvíc mě dostane opatrnost, s jakou tu otázku položí, opatrnost vůči mně, aby mě snad neurazil, kdyby ten strašný muž byl můj přítel.

„To je v pořádku, Howarde, teď už jsme tu jen vy a já,“ ujistím ho. Vrátím se k posteli a vezmu ho za útlé zápěstí, abych zjistila, jaký má pulz. Zvýšený, ale v pořádku. „Ten muž, který tu teď právě byl, vás rozrušil, Howarde?“

Odpověď ale znám. Není to poprvé, co se tohle přihodilo od chvíle, kdy tu pan Davidson je, a rozhodně ani není první pacient, který takhle reagoval.

Howard Davidson se v posteli maličko posune, aby se posadil o něco výš. „Ten mladík. Ne ten druhý doktor, ten prcek. Řekl mi, že Ginny umřela. Moje žena. Ginny. Vůbec nevím, kdo to byl ani proč něco takového říkal. Proč by to vůbec říkal?“ Zkoumá můj obličej jako batole, co spadlo a ještě se nerozhodlo, jestli se bude smát nebo plakat. „A jak to řekl, tak divně. Jen: ‚Je mrtvá,‘ prostě a jednoduše, když jsem se ho zeptal, kdy sem přijde, jen tak, jako by to nic nebylo. Moje Ginny je mrtvá.“ Uhodí se prsty do prsou; při té vzpomínce se zase rozruší. „Proč by to říkal?“ Upře na mě pohled vzhůru. Ve vlhkých očích je znát panika. „Ginny je v pořádku, ne? Bylo jí dobře, když jsem odcházel z domu. Ten druhý doktor mi to nechtěl říct. Je přece v pořádku, ne? Neměl jsem z toho domu chodit pryč.“ Křehké ruce na prostěradle teď zatne do pěstí.

Ginny zemřela před jedenácti lety ve věku šedesáti dvou na rakovinu štítné žlázy. Abych byla k Howardovu synovi spravedlivá, nejspíš se to snažil svému otci jen připomenout, ale bezpochyby to udělal tím lehce otráveným způsobem, k jakému mají lidé sklony, když opakují fakta dementním pacientům.

„Je Ginny v pořádku?“ Pod očima se mu chvějí svaly. Je unavený.

Zlehka ho vezmu za ruku. „Ano, Ginny nic není, Howarde. Je jí moc dobře. Pozdravuje vás a řekla mi, abych vám vyřídila, že to dneska odpoledne nestihne, ale staví se za vámi hned zítra ráno.“ Říkám to, protože je to můj pacient a díky tomu se bude cítit o moc lépe. Navíc si zítra nebude pamatovat, že jsem to řekla.

Usměje se a stiskne mi ruku, jak nejvíc dokáže. Do očí mu vyhrknou slzy. „Díky. Díky, hrozně jsem se o ni bál. Nevím, co bych bez své Ginny dělal. A kdybych ani nedostal příležitost se s ní rozloučit, no…“ Pochopitelně dostal příležitost se s ní rozloučit – před jedenácti lety, u jejího lůžka, přesně v téhle nemocnici.

Pan Davidson si nebude schopen pamatovat slova tohohle rozhovoru, ale bude si pamatovat pocity, které u něj vyvolal.

Nelžu mu. Jen se nechovám jako kretén.

Nemůžeme Howardovi říkat, že je jeho manželka mrtvá pokaždé, když se nás zeptá. To by bylo víc než kruté. Proč tomu muži den co den připomínat nejhorší chvíli jeho života?

Venku na chodbě se tohle pokusím vysvětlit jeho synovi, jenž zaujal obranný postoj.

„Naznačujete, že mu máme lhát? Každý den? Dokud neumře?“ Simon mluví tiše, ale jeho tón je drsný.

Tohle není rozhovor na chodbu, ale sotva by nějaké místo zpříjemnilo to, co se chystám říct. „Musíte se ptát sám sebe, Simone, komu by vlastně prospělo, kdyby si vzpomněl na smrt vaší matky? Proč se tak snažíte o to, aby si váš otec vybavil tu událost?“

Zírá na mě, dotčený otázkou. Domníval se, že pravidlo o nezpochybnitelné pravdě zákazníka platí i v nemocnicích. Já mu ho teď vyvrátila a on se cítí zmatený. Spolkne všechno, co měl na jazyku, a jen prostě odpoví: „Chci, aby si na to vzpomněl, protože je to pravda. Je důležité, aby si na to vzpomněl, protože je to pravda.“

„Ano, je to pravda, Simone. Ale spousta věcí je pravdivých. Teoreticky bych teď mohla vplout na onkologii a všem říct, že devadesát procent z nich to rozhodně nepřežije, ale pro všechno na světě, jaký by z toho byl objektivní užitek? Váš otec už na tom nikdy nebude líp. Tyhle věci si nebude pamatovat, ať mu je budete opakovat sebečastěji. Jen ho rozruší. A když mu to povíte, bude vás nenávidět, Simone. Klidně může žít dalších patnáct nebo dokonce dvacet let. Může nás všechny přežít. Myslím, že oba chceme, aby jeho zbývající roky byly šťastné. Radím vám, aby se od teď o všechno starala vaše sestra jako další nejbližší příbuzná, a vy omezte své návštěvy, pokud se neztotožňujete s tím, co vám doporučuji. A pokud budete dál trvat na tom, že budete otce navštěvovat, musím vás požádat, abyste ho přestal záměrně rozrušovat a znepokojovat. Je to zranitelný dospělý a to, co děláte, hraničí s psychickým týráním.“ Ačkoli to může znít drsně, Howard je můj pacient a mým úkolem je dbát o jeho blaho, ne o blaho jeho syna.

Simon na mě chvíli civí, než odpoví.

„Aha,“ ozve se nakonec. „Ehm, no, zjevně jsem si neuvědomil, že mu působím takové utrpení…“

Lidé od nás doktorů nechtějí slyšet pravdu, ve skutečnosti ne; můžou si myslet, že ano, ale není to tak. Chtějí, aby doktoři byli jako kněží. Chtějí od autority slyšet slova útěchy a naděje.

Zahlédnu, jak na mě ze sesterny mává jedna zdravotní sestra a ukazuje na sluchátko, které má u ucha. Simonovi navrhnu rodinnou podpůrnou terapii a rozloučím se s ním.

S povzbudivým úsměvem mi sestřička podá telefon. Tak k další práci.

„Ahoj, Emmo.“ Hlas na druhém konci linky patří mé sekretářce Milly. „Promiň, že tě naháním po budově, ale chtěl tě někdo z USA. Řekla jsem mu, že tě odvolali k případu, tak prý zavolá znova v půl. Od té doby jsem tě neviděla, ale myslela jsem si, že bych ti to měla dát vědět.“

Mrknu na hodinky: 8:27. Zpátky na neuropsychiatrii bych to mohla stihnout včas – když poběžím.

„Kdo to byl, Milly?“

„Ehm, muž jménem Richard Groves. Doktor Groves.“

Na její slova se zachmuřím. „Richard Groves? To bude nějaký omyl. Jsi si jistá?“

„Jsem si naprosto jistá, že řekl, že to je jeho příjmení.“ Poví to s mírným nezájmem. Slyším, jak během hovoru dál píše na klávesnici.

„Ten Richard Groves?“

Linka se na chvíli odmlčí. „Ehm… já nevím, Emmo, promiň. On jen řekl své jméno a já si ho zapsala. Proč? Kdo je to?“

Na okamžik zauvažuju, že Milly vysvětlím, o koho jde, pak si to ale rozmyslím. Kdybych jí pověděla, kdo Richard Groves je, nezareagovala by správně. Kdyby si ho vygooglila, což podle mě rozhodně neudělá, viděla by třicetiletou kariéru v oboru neurovědy, našla by bestsellery, eseje, posty na univerzitách, korporátní a politické konzultace vedoucí k novým technologiím, novým procedurám, nové vládní politice. Kdyby si vygooglila název mé současné pracovní pozice, což podle mě taky neudělá, ale kdyby si vyhledala slovo „neuropsychiatr“, jméno Richarda Grovese by ve Wikipedii vyskočilo v sekci „Význačných“. Moje by tam nebylo. Tedy, zatím ne.

„Fajn. Neřekl aspoň, proč volá, Milly?“

„Ehm…“ Slyším zašustění papírů. „Ehm, ne. Ne, neřekl.“

S Richardem Grovesem jsem se setkala dvakrát. Naposledy krátce na jednom semináři lékařské konference v Dubaji před třemi lety. Psala jsem o něm diplomku a nesouhlasila jsem – a nesouhlasím – s některými jeho metodami, ale tak to v lékařských pojednáních chodí. To je vědecká metoda přímo v praxi. Když jsme se setkali, byl milý, kolegiální, ale neřekla bych, že se z nás stali takoví přátelé, abychom spolu klábosili po telefonu. Ten telefonát bych nepopsala ani slovy blesk z čistého nebe. Proč mi sakra volá z Ameriky v pondělí v osm ráno?

To je otázka, na kterou, jak jsem si jistá, nebude mít Milly odpověď. Znova se podívám na hodinky – dvě minuty. Když poběžím, zvládnu to.

3

den první – přicházejí lidé

Muž

„Tady je Bravo sedm pro Sierru čtyři-tři. Sierro čtyři-tři, okamžitě jeďte na parkoviště u Holkhamské pláže. Hlášeno podezřelé chování: běloch, nordický typ, třicet až čtyřicet let, přibližně metr osmdesát, tmavé oblečení, nepředvídatelné chování. Starší volající podezřelého sleduje, doporučeno nepřibližovat se.“

Statický šum.

„Rozumím, Bravo sedm. Sierra čtyři-tři vyráží. Pokračujte, přepínám.“

Statický šum.

„Telefonát nebyl urgentní. Ale přibližujte se opatrně, podezřelý může být pod vlivem, nejsou vyloučeny duševní poruchy. Působí silně rozrušeně. Žádné viditelné zbraně, ale potenciální riziko sebevraždy, přepínám.“

Statický šum.

„Rozumím, Bravo sedm. Sierra čtyři-tři pokračuje na místo udání. Jsme na cestě. Končím.“

O patnáct minut později je na parkovišti u pláže jediné auto, a to hlídkový vůz policie. Dlouhý pás okrového štěrku, který je během prázdnin většinou přecpaný vozidly, je teď pustý, na zimu opuštěný. Policisté – žena a muž – vystoupí z auta a ozve se jeden zvuk; přibouchnutí dveří. Jejich dech se v brzkém ranním vzduchu sráží do teplých obláčků. Vydají se po skřípavém štěrku ke stezce na pláž a policistka si zapne fluorescentní, jasně viditelnou bundu, která probleskuje lesem jako výrazná barevná skvrna.

Stezka se otevře a štěrk ustoupí dřevěnému můstku, jenž vede přes rákosové mokřady spojující les a pláž. Před nimi se rozprostírá obrovská Holkhamská pláž. Na větrném vrcholu vysoké duny čeká starší muž. Zamíří k němu po měkkém písku. Jejich příchod zachytí koutkem oka, otočí se a mává deštníkem, aby upoutal jejich pozornost.

Něco na ně dolů zakřičí, ale jeho slova vezme vítr.

Policistka se rychle podívá na kolegu. Ujme se vedení a on se zařadí o téměř nepostřehnutelný kousek za ni. Na hřebenu duny se před nimi objeví celá pláž; dlouhý rovný pás vedoucí k tříštícím se vlnám Severního moře. Dnes je rozbouřené.

Oba policisté teď už slova rozeznají i přes vítr, ale jen od prostředku věty…

„… nevím, co s ním je. Ptal jsem se, ale jako by se k němu má slova nedostala. Prostě šel dál. Teď je až tam dole.“ Starý muž zvedne ruku a ukáže na východ. Oči policistů sledují jeho pohyb po pláži. „Támhle. Vidíte?“

Postava mizející v dálce, vzdalující se, sama na prázdné pláži, bez nějakého spěchu.

„Už jsem to říkal do telefonu,“ pokračuje stařík. „Víte, nešlo ho nijak zastavit. Stejně jsem musel vylézt sem, abych měl signál. Hrozný příjem. Řekl jsem mu, aby počkal, že se tu brzy někdo objeví, ale on šel prostě dál. Nejsem si jistý, jestli vůbec slyšel, co říkám. Něco… s ním je. Já nevím, vůbec není v dobrém stavu. A hlavně je úplně promočený. V takovýhle den.“

Policistka se otočí od postavy na pláži zpátky ke starci. Prohlédne si ho: elegantně oblečený muž na procházce, zjevně ranní ptáče, noviny pod paží, deštník, plášť do deště, klobouk, na tohle počasí je připravený. Tváře má zarudlé chladem. „Volal jste vy osobně, pane?“ zeptá se.

„Ano. Nepřipadal mi zvláštní, dokud jsem ho viděl zdálky. Někdy jsou tu takhle brzy po ránu další chodci, obzvlášť o víkendech, ale když se ke mně přiblížil, došlo mi, že není v pořádku. A měl jsem za to, že bych měl něco udělat,“ pokračuje, „víte, jen pro jistotu.“

„Jen pro jistotu?“ zeptá se policistka. To ji zaujalo.

„Že by potřeboval pomoc,“ vysvětlí.

Policistka shlédne dolů na stopy v písku pod dunou. Řada otisků bosých nohou vedoucích až k západní zátoce, asi tři kilometry, rozhodně tak daleko, kam oko dohlédne. Podívá se na východ na kráčející postavu v dálce. Nemá boty. Muž se najednou jako na povel zastaví, snad na svých zádech cítí její oči.

Stojí bez pohnutí a nechá kolem sebe burácet vítr. Mokré šaty na něm ostře pleskají.

A pak jde k zemi. Napůl se zhroutí, napůl se posadí na mokrý písek.

Policista se otočí na kolegyni a dotkne se jejího rukávu. Kývne na něj, potom se obrátí na starce. „Pane, tohle je policista Poole a zapíše si vaši výpověď o tom, co se stalo. Souhlasíte s tím?“

Starý muž přikývne.

Poole vytáhne z kapsy tenký černý poznámkový blok, otevře ho a začne.

Policistka přestává jeho otázky ve větru postupně slyšet, jak se od obou mužů vzdaluje směrem k sedícímu muži.

Cestou po písku jí hlavou probleskne řada myšlenek. Stiskne tlačítko na vysílačce.

„Tady je Sierra čtyři-tři. Jsme na místě. Sleduji podezřelého, nordický typ, asi metr osmdesát, tmavé oblečení. Východní Holkhamská pláž. Subjekt je bez bot. Postupuji opatrně.“ V širokém zálivu se mu dál přibližuje, písek se mezi nimi dvěma točí v maličkých vírech. Celá scéna působí téměř nadpozemsky. Přiměje ji to myslet na minulost. Je na tom něco gotického, usoudí, něco všeobjímajícího. A z nějakého důvodu jí v mysli naskočí začátek Nadějných vyhlídek. Trestanec, co se zjevil z bažin.

Bez rozmýšlení znovu sáhne po vysílačce a stiskne knoflík. „Bravo sedm, tady je Sierra čtyři-tři. Můžete prověřit věznici Bure? Dejte mi vědět, jestli nemají někoho nezvěstného. Podezřelý může být pohřešovanou osobou, přepínám.“ Je to jen pocit, nic víc, instinkt, ale ví, že instinkty jsou občas správné.

Vysílačka se s hlasitým praskáním probere k životu. „Rozumím, Sierro čtyři-tři. Kontroluji vězení. Vydržte. Přepínám.“

Navzdory tomu zvuku se muž neotočí. Teď už je policistka blíž, vidí jeho šaty, úplně promočené, přesně jak řekl ten stařec. Jeho tělo se třese, snaží se zachovat normální tělesnou teplotu, ale nedaří se mu to. Rané fáze hypotermie, napadne ji.

„Pane?“ zavolá a snaží se překřičet skučící vítr, ale ten jí slovo vmete zpátky do tváře.

Ani teď se ten člověk neotočí. Policistka už je blízko, tak blízko, že vidí zvedající se a klesající mužova ramena, jeho mělký dech v ledovém vzduchu. Zarazí se.

Vysílačka na její hrudi znova vydá hlasitý šum. „Sierro čtyři-tři, hlásím negativní, opakuji negativní odpověď z věznice Bure. Nikdo se nepohřešuje. Konec. Přepínám.“

Postava před ní se zatím vůbec nepohnula, nezdá se, že by ji slyšel, když policistka prsty šátrá, aby vysílačku umlčela.

Navlhčí si rty, znovu zváží situaci.

Podezřelý nereaguje. Nemá žádné viditelné zbraně, ale mohl by mít nějakou ukrytou, i když ji nenapadá, kde by ji skrýval. Šaty má volné a mokré, lepí se mu na hrudník a na paže. Už by mohl trpět hypotermií. Mohl by být v šoku. Jeho chování by mohlo být nepředvídatelné.

Možná by ho dokázala přemoct na krátkou chvíli, kterou by Poole potřeboval, aby se k nim přes pláž dostal, a to v nepravděpodobném případě, že by podezřelý začal být agresivní a ona by to sama nezvládla.

Opatrně pokračuje. „Pane?“

Pohyb. Při zvuku jejího hlasu se mu napnou zádové svaly. Slyší ji, to je teď jasné.

„Haló, pane? Slyšíte mě, pane?“

Neodpoví.

„Na plavání je trochu chladné ráno, nemyslíte? Co kdybychom se vydali někam do tepla?“

Pořád žádný pohyb, zůstává zády k ní.

„Můžu se zeptat, co přesně děláte, pane?“

Vzdálenost mezi nimi naplní burácení větru a vln.

Rozhodne se popojít v širokém půlkruhu po pláži, až spatří jeho tvář.

Muž hledí na moře, rysy má uvolněné, oči přimhouřené, ponořený do svých myšlenek.

Mohl by být v šoku, pomyslí si; rozhodně to tak vypadá. A v tom případě, ať se mu přihodilo cokoli, už se to stalo a tohle jsou následky. Jestli je oběť, nebo pachatel, zůstává nejasné.

„Pane, potřebuju, abyste mi odpověděl. Zvládnete to?“

Mlčí.

Ošidné, napadne ji. V téhle chvíli se na vás většinou vrhnou, nebo od vás utíkají pryč. Buď je pronásledujete, nebo je zachráníte. Těžko říct, co ona právě teď dělá. V tomhle okamžiku se většinou rozhodne.

„Pane, musíte se na mě podívat.“ Krátce odvrátí pohled jinam, jako by zaslechl něco v dálce.

Zkusí to znovu: „Pane, musíte se otočit…“

Nevzrušeně se otočí a zadívá se přímo na ni.

Jeho rysy jsou nápadně krásné, i když věkem maličko povadlé. Atraktivní muž ke čtyřiceti, možná lehce přes čtyřicet, tipuje. Prohlíží si jeho husté tmavé vlasy, hnědé oči, náznak strniště na bradě vykazující první známky šedin.

Pak se jejich oči střetnou, zvuky okolní pláže ustoupí a kolem nich se utvoří bublina. Propojení.

V tom, jak se na ni dívá, je něco zvláštního.

Až se jí budou později vyptávat, těžko bude přesně formulovat, jaký v ní jeho pohled vyvolal pocit… ale po chvíli přemýšlení se rozhodne pro adjektivum „podivný“.

Obklopí je klid, jako by se ocitli pod vodou, jako by společně padali vzduchem. Jako ve snu.

Najednou zaskřehotá racek, policistka na zlomek vteřiny upře pozornost vzhůru a kouzlo tím zmizí.

Vrátí pohled zpátky přesně ve chvíli, kdy se mužova víčka zatřepotají, a nato se jeho tělo v bezvědomí tiše zhroutí na mokrý písek.

„Do prdele,“ zamumlá. Její slova znovu odnese vítr.

Očima střelí vzhůru k místu, kde stojí policista Poole se starcem, oba jen nechápavě zírají.

Poole se rozeběhne, až za ním odlétává písek.

Policistka začne okamžitě jednat. Klesne na kolena, zhroucené tělo uvede do stabilizované polohy, jemně upraví jeho hlavu a uvolní dýchací cesty. Když stáhne ruce, má na nich lepkavé, mokré šmouhy. Zranění hlavy.

Poole se nad ní klopýtavě zastaví. „Co se stalo?“ zasípe, jak lapá po dechu.

Vzhlédne na něj, ale místo odpovědi stiskne tlačítko na vysílačce a přiblíží si ji k puse.

„Tady je policistka Gracefordová, slyšíte mě? Přepínám.“ Při čekání očima vyhledá Poola. „Zkus zjistit jeho totožnost,“ pobídne ho.

Vysílačka zapraská a probudí se k životu. „Slyším, Gracefordová. Pokračujte, přepínám.“

Poole teď klečí na kolenou a rychle prohledává mužovo tělo, probírá jeho kapsy, jestli by nenašel něco, podle čeho by ho identifikoval.

Gracefordová spustí rychle a zřetelně do vysílačky: „Na východě Holkhamské pláže máme naléhavý případ. Nejbližší přístupový bod je holkhamské parkoviště. Žádám okamžitou lékařskou pomoc. Přepínám.“

Poole zavrtí hlavou. „Žádný průkaz. Žádná taška, prostě nic.“

Gracefordová znovu stiskne tlačítko. „Pomoc vyžaduje neidentifikovaný běloch, asi čtyřicátník, v bezvědomí, potenciální zranění hlavy, prvotní odhad ukazuje na rané fáze hypotermie a šoku. Drogy nelze vyloučit. Konec. Přepínám.“

Statický šum.

„Sierro čtyři-tři, rozumím. Zdravotníci vyrážejí z King’s Lynn, příjezd za osm až deset minut. Jste schopni poskytnout první pomoc na místě? Přepínám.“

Poole kývne na Gracefordovou a začne si svlékat bundu. Hodí ji Gracefordové a okamžitě se pustí do rozvazovaní tkaniček svých bot.

„Ano, ano, poskytujeme základní první pomoc na místě,“ řekne do vysílačky, „časový údaj o příjezdu jasný, dispečere. Pokusíme se ho udržet v teple. V této fázi s ním nedoporučuji hýbat.“

„Rozumím, Gracefordová. Buďte v pohotovosti.“

Gracefordová znecitlivělými prsty připne vysílačku na místo a stáhne si bundu. Přesune na ni muže v bezvědomí a přes něj přehodí bundu svého kolegy.

Jakmile si Poole sundá obě boty, začne si stahovat ponožky a při tom jednou bosou nohou tančí na chladném písku, aby udržel rovnováhu. Jsou ještě teplé, a tak je rychle a opatrně navlékne muži na obě nohy.

Pak Gracefordová hodí Poolovi jeho vlastní sundané boty, které nasadí na bezvládné nohy.

Poole se podívá na hodinky. „To je pět minut. Ještě zbývají tři.“ Bez bundy a bez bot si aspoň energicky tře ruce o sebe, aby je zahřál.

Gracefordová kývne. Pustí mužovo zápěstí. „Pulz ujde.“

Poole propátrá horizont. Tři sta šedesát stupňů. Nic. Nic, jen vzdalující se postava starce na cestě domů.

„O co myslíš, že tu jde?“ zeptá se Gracefordové.

„Těžko říct.“ Tváří se zamyšleně. „Žádné doklady… žádné boty. Mohl se třeba zatoulat z nemocnice, ne? Nechala jsem dispečera prověřit věznici Bure, ta mě napadla jako první, ale žádný vězeň jim tam nechybí. Můžou v tom být drogy, snad nějaká duševní porucha?“

„Co ti říkal?“

„Nic. Vůbec nic. Což bylo… zvláštní.“

„Myslíš, že se mohl pokusit o sebevraždu?“ Zkoumá její bezvýrazný obličej.

Policistka shlédne na tiché tělo. „Je promočený na kost. Takže rozhodně šel do vody – ať už z jakéhokoli důvodu. Buď plánoval, že z ní zase vyjde, nebo ne, ale nikde nevidím ručník.“

Poole koukne na své nohy, které už pomalu modrají. „Teda, je svinská zima, to ti povím.“ Pokyne k dunám vedoucím zpát-ky k parkovišti. „Nemám tam zajít, abych zdravotníky navedl? Každou chvíli by měli dorazit.“

„Jo, běž. Jakmile ho odvezou, celé to tu prohledáme. Uvidíme, co najdeme. Nějaký průkaz, boty, peněženku… musel mít nějakou tašku nebo něco. Někde tady bude.“

Poole kývne a vydá se pryč, ale najednou se otočí. Zvedne hlas, aby překřičel vítr. „Co když se sem nedostal po souši? Mohl se tu objevit z moře, jestli víš, co myslím.“ Aniž by čekal na odpověď, pokrčí rameny a klusem vyrazí zpátky k parkovišti.

Gracefordová shlédne dolů na mokrého muže, žebra mu stoupají a klesají. Možná má Poole pravdu, napadne ji; možná cestoval lodí.

Přes vrcholy dun je najednou vidět další postava, zprvu nezpozorovaná.

Tenhle člověk nepatří k záchranářům; nemá na sobě jasně viditelnou vestu; v jedné ruce nese foťák, jehož pásek se volně pohupuje nad chmýřím travin.

Gracefordová ho zahlédne první.

„Do prdele,“ zašeptá si pro sebe.

Rychle vyskočí, zhluboka se nadechne a zakřičí, co nejhlasitěji dokáže, až ji v hrudi zabolí skučící vítr. Křičí a doufá, že ji Poole zaslechne.

„VYHOĎ HO Z TÝ BLBÝ PLÁŽE, CHRISI!“

Mike Redman na vrcholu duny nezachytí slova Gracefordové, ale zachytí její tón. Zarazí se.

Pozorně prohlíží krajinu, která se před ním rozkládá. Gracefordová skloněná nad zhroucenou postavou, obklopená kilometry opuštěného zvlněného písku. Nádhera.

Bosý Poole k němu tragikomicky sprintuje, pusu dokořán, uprostřed výkřiku. Dokonalé.

Redman zvedne foťák. A začne mačkat spoušť.

Clona cvaká, ale čím dál víc ji ve větru přehlušuje přibližující se kvílení sirény.

4

den šestý – telefonát

Dr. Emma Lewisová

Vrazím do prázdné kanceláře, zašmátrám po vypínači, abych rozsvítila, a uprostřed třetího zazvonění popadnu sluchátko.

„Haló?“ Zní to hlasitěji a nervózněji, než jsem čekala. Cítím, jak mi rudnou tváře, i když jsem v místnosti sama. V podstatě jsem zahulákala na světově nejuznávanějšího neurovědce. Hezké pondělí, Emmo, odvádíš prvotřídní práci.

Na druhé straně linky se rozhostí krátké ticho, než se volající vzpamatuje.

„Ehm, zdravím, pardon. Mluvím s doktorkou Lewisovou?“ V hlase zní příjemný šum amerického přízvuku. „Tady je Richard Groves. Sháním doktorku Lewisovou. Mohl bych s ní mluvit?“

„Ano, promiňte, doktore Grovesi. Ano, jistě, tedy, tady je doktorka Lewisová.“ Zoufale blábolím. Na chviličku přikryju sluchátko rukou a pokusím se zklidnit dech po tom, co jsem proběhla příliš mnoho rušných chodeb a tři patra schodů. „Promiňte, Richarde, že jsem zmeškala váš první telefonát, měla jsem práci. Momentálně je tu tak trochu blázinec… no, ten je tu vlastně vždycky… ale to vy jistě znáte… tedy myslím.“ Volnou rukou potlačím zasténání. Ach bože, mohla jsem si promyslet, co řeknu, než jsem hovor přijala. Kruci.

Ale z telefonu mě pozdraví burácivý smích. „To teda znám, Emmo. To moc dobře znám. Nedělejte si starosti, hlavně že s vámi mluvím teď.“ Dám ruku z pusy dolů. Hlas je milý, zní v něm i klidná autorita. A je to hlas, který dobře poznávám z těch krátkých chvil, kdy jsme se setkali, a taky pochopitelně z jeho TED přednášek a audioknih; je v něm něco, co vás okamžitě uklidní.

Uvědomím si, že přestal mluvit.

„Ech, tedy, jak vám můžu pomoct, Richarde?“ Přesunu krabici poznámek k případům ze své kancelářské židle a ztěžka dosednu na její vypolstrovanou kůži.

Odkašle si a najednou je profesionální. „No, jde o tohle, Emmo – nevadí, když vám budu říkat Emmo? Nebo byste dala přednost doktorce Lewisové?“

„Ne, ne, Emma je v pořádku.“ Dojde mi, že už jsem mu řekla Richarde a ani jsem se nezeptala. Bože.

„To je báječné, Emmo. Dobrá, takže k věci. Naposledy jsme se viděli…“

„V Dubaji?“ Při vzpomínce na naše poslední setkání se celá schoulím.

„Ano, myslím, že na té konferenci o pokrocích v neuropsychiatrii. Mluvili jsme o retrográdní amnézii a disociační fuze. O chybných diagnózách a testovacích metodách.“

„Ehm, ano, ano, je to tak.“ Bavili jsme se o ztrátě paměti a psychickém traumatu. A taky o chybných diagnózách. Cítím, jak mi začíná hořet zátylek, protože vím, co přijde. Bez ohledu na to však pokračuju. „Ano, správně. Myslím, že to bylo v návaznosti na mé pojednání…“

„Ano. Ano, je to tak,“ souhlasí a já v jeho hlase tuším úsměv. Zjevně ho pobavilo, když si ty události vybavil. Zatracené díky Bohu za to.

V Dubaji to bylo podruhé, co jsme spolu hovořili, a v porovnání s naším prvním setkáním to šlo moc dobře.

Poprvé jsme se viděli na Stanfordu, kde přednášel o neurobiologii amnézie. Získala jsem výzkumný grant a využila jsem příležitost odjet do Států, abych si vyslechla jeho poznatky a pokusila se s ním osobně sejít. Chtěla jsem, aby objasnil některé body v případech, na kterých pracoval. Abych k sobě byla spravedlivá, byla jsem mladá. Stále jsem měla představu, že konfrontační debata ve vzdělávacím prostředí je produktivní metodou, jak vůbec něčeho dosáhnout. Což, jak se ukazuje, není vlastně pravda. A ještě ke všemu vyšlo najevo, že jsem tak nějak špatně pochopila atmosféru večera. Na jeho závěr se sice posluchačům umožnilo klást otázky, ale je fér přiznat, že když jsem dávala dolů roztřesenou ruku a položila první ze svých tří otázek, nesetkala jsem se tak docela s profesionální zvědavostí, kterou jsem od Grovesova osmisethlavého publika platících hostů naivně očekávala.

Cítím, jak se do hloubi duše otřesu.

„Poslyšte, Richarde, můžu jen zopakovat, že je mi moc líto toho, co se stalo ve Stanfordu. Já jen, totiž…“

Teď se pochechtává, ach bože, nějak mi to tím připadá ještě horší. Je to moc milý muž.

„Emmo, řekl jsem vám to už posledně. O nic nejde. Teda kéž bychom byli prodiskutovali vaše otázky ve větším soukromí, ale co, medicína už je taková, ne? Člověk musí umět zpochybňovat věci. A vůbec, pusťte to teď z hlavy.“

Slyším, jak maličko oddálí sluchátko a ztlumí zívnutí.

„Promiňte, Emmo,“ pokračuje. „To není vaše vina. Musíte mě omluvit, ale jsem ve východním časovém pásmu, tady v Massachusetts je, ehm, 3:32 ráno. Dlouho po tom, co chodím na kutě.“ Unaveně se zasměje. Vřele a chraplavě. „V laboratoři dneska pracujeme celou noc. Tak mě napadlo, proč vám nezavolat do Anglie ve slušnou hodinu, když už jsem stejně vzhůru.“ Uvědomím si, že tam, kde je, je ještě pořád nedělní noc. On v neděli pracuje celou noc; kristepane, Amíci teda dřou. Pondělní ráno v Londýně mi najednou nepřipadá zdaleka tak hektické.

„No, jsem ráda, že jste zavolal! Tak… co pro vás můžu udělat, Richarde?“ Už když to říkám, přemýšlím nad tím, jestli je opravdu něco, s čím bych mu mohla pomoct. Dost o tom pochybuju. Pokud pochopitelně nepotřebuje někoho, kdo by se veřejně ztrapnil na další nadcházející oficiální akci.

Zaslechnu, jak si ztěžka povzdychne. „No, dobrá, Emmo, hrozně nerad to dělám. Víte, obvykle jsem muž, co plánuje dopředu, nejsem příznivcem změn ve svém rozvrhu, náhlých rozhodnutí, prostě takových věcí. Řekl bych, že je to asi dost staromódní způsob práce, ale jsem na něj zvyklý. Tak se omlouvám, jestli to máte stejně, ale teď vám volám jen proto, že mi to napovídá můj instinkt. Abych to zkrátil, dnes ráno – myslím moje ráno, jsem měl hovor z Británie o jednom tamním pacientovi a napadla jste mě vy. Promiňte na okamžik…“ Odmlčí se; ozve se zaškrábání, jako by na mluvítko někdo něco přitiskl. Všimnu si, že stojím; vůbec netuším, kdy se to stalo.

Čekám. Podívám se na šedé dveře kanceláře, šedé lamely žaluzií i úhledné kupy zelených složek pacientů na svém stole. Pak se jeho hlas znovu ozve, jako med, co plyne po drátě.

„Omlouvám se. Je tu trochu rušno. Kde jsem to byl?“

„Někdo vám volal a napadla jsem vás já,“ připomenu mu a znovu se posadím.

„Ach ano. Telefonoval mi Peter Chorley z Cambridge. Znáte Chorleyho?“

Pátrám v paměti, ale mám pocit, že bych si nějakého Petera Chorleyho pamatovala, kdybych se s ním setkala. „Ne. Myslím, že ne. Ne.“

„Momentálně je šéfem neurolingvistiky na Cambridgi. Nemá v našem oboru velké zkušenosti, ale často funguje jako konzultant tam u vás v Británii, pracuje na volné noze pro různé iniciativy, výbory, má zkušenosti s vládním poradenstvím – prostě tak. Práce všeho druhu, řekl bych. Dneska se mi ozval, jestli bych neměl zájem pracovat s jedním pacientem tam u vás v Anglii. Myslel si, že by to bylo přesně pro mě – ale jak už víte, jsem tu doslova zavalený prací. Abych to tedy zkrátil, navrhl jsem vás.“

Pevně jsem stiskla sluchátko, jako by se mi mohlo najednou a nevysvětlitelně vytrhnout, a taky se mi dech zasekl v hrdle.

Ach můj bože.

Richard pokračuje: „Vy už tam jste, máte zkušenosti, je to malý rybník a tohle je přesně to, co zkoumáte, nemám pravdu?“ zeptá se triumfálně. Muž, jenž někomu dělá pořádnou službu.

Nemůžu zkrátka uvěřit, že se tohle děje. „Ehm…“ je všechno, co ze sebe vymáčknu.

„Je to velmi zajímavý případ. Jsem si jistý, že budete nadšená,“ dodá povzbudivě.

I já jsem si naprosto jistá, že budu nadšená, ale to není ten problém. Problém je, že jsem přesvědčená, že Richard Groves udělal chybu a vytočil špatné číslo.

Usilovně přemýšlím, jestli existují nějací další neuropsychiatři, kteří a) vypadají jako já nebo b) se jejich jména podobají tomu mému.

Určitě se snažil dovolat někomu jinému, ne? Takovéhle věci se nestávají. Nebo přinejmenším ne mně.

Jenže na druhou stranu neuropsychiatrie není nijak obrovský obor, obzvlášť ve Spojeném království, a obzvlášť jedná-li se o specialisty na paměť. A když o tom teď uvažuju, možná jsem jednou z mála britských specialistů, kteří měli tu odvahu představit se Grovesovi a osobně s ním mluvit – my moc do společnosti nechodíme, myslím tím neuropsychiatry; společenské chvíle ukrajují z cenného času pro práci. Takže přece jen asi jsem dost vysoko na jeho seznamu možností. A komu co nalhávám? O tohle jsem se snažila, ne? Moc jsem o tuhle šanci usilovala. Pokaždé, když jsem se s Richardem setkala, jsem se snažila. Mluvila jsem, poslouchala, visela na každém jeho slově. V podstatě se ze mě stal jakýsi jeho stalker, abych takovouhle šanci dostala. Při každé příležitosti jsem do něj hustila své diagnostické teorie. A rozhodně jsem nikdy neviděla nikoho dalšího, kdo by se probíjel davem, aby se k němu dostal a mohl s ním podebatovat o diagnostické metodologii. Bůh ví, že se nikdo nesnažil získat jeho pozornost tolik jako já. Tak to možná není nijak zvláštní, ne? Možná jsem to svým způsobem byla já, kdo si vybral jeho.

„Vím, že je to pro vás jako blesk z čistého nebe, Emmo. Ale už nějakou dobu vás sleduju. Víte, jak vzácné tyhle případy jsou. A vy jste u toho. Mohl jsem zavolat Toma Listera z nemocnice Johna Redcliffa; on je… no, není tak – řekněme – zapálený do nových výzkumů jako vy. Povím to přímo. Vy máte nápady, teorie – četl jsem vaše vědecké články –, ale ještě jste neměla příležitost setkat se s případem fugy. A měla jste pravdu o zobrazovacích metodách mozku, měli jsme je používat, v každém jednotlivém případě se měly používat, aby se fuga vyloučila, nebo potvrdila. Kdybych byl měl tu techniku před dvaceti lety, taky bych hulákal na doktory v přednáškových sálech. Přesně to bych teď použil a vím zatraceně dobře, že přesně to vy taky použijete.“ Mladistvě se zasměje. „Poslyšte, je mi jasné, že máte v Londýně spoustu práce a taky svoje vlastní starosti, a tohle by znamenalo vydat se na sever, na chvíli to všechno nechat za sebou, ale vážně si myslím, že tohle by mohla být přesně ta příležitost, po které toužíte. Dneska bych nebyl tam, kde jsem, kdyby to se mnou kdysi někdo nezkusil, a teď to zkouším já s vámi. Co vy na to?“ Nechá otázku viset ve vzduchu, mezi námi oceán.

Richard Groves četl mé práce? No jistěže. Je to zatracenej génius, vsadím se, že čte všechno. Ale líbily se mu. Souhlasí s nimi. Je to pravda. Já mám pravdu.

Vzhlédnu na anemickou šeď stropních dlaždiček nade mnou: hm, nějak se tam vzala skvrna od kávy. Ještě netuším, na co mě vlastně doporučil, ale ať je to, co je to, rozhodně bych do toho měla jít, byla bych blázen, kdybych to neudělala.

„O jaký případ se jedná, Richarde?“ zeptám se a ze stolu vezmu pero a bloček lepicích papírků.

Jeho hlas zní nadšeně. „Pan Nikdo,“ odpoví. Pero držím nad papírkem a čekám na něco dalšího, jenže nic nepřichází.

„Promiňte? Co jste říkal, Richarde? Pan…?“

„Já vím, je to směšné – jak už to tak bývá. V tisku mu říkají pan Nikdo. Je to ten chlápek, co ho našli minulý týden na pláži. Ten ze zpráv.“ Znovu se s očekáváním zarazí a samozřejmě předpokládá, že mu nějak přisvědčím, ale já pořád vůbec netuším. Mám za to, že teď je ta správná chvíle, abych mu pověděla, že se na zprávy vlastně nedívám. Vždyť mám sotva čas si vyprat a rozhodně si netoužím své nepatrné volno naplnit problémy, které nemůžu vyřešit. Maximálně si v metru cestou do práce přečtu noviny, co tam rozdávají zdarma, a i ty jen tak prolítnu. V tomhle případě by ale chvíle u televize leccos objasnila.

Co nejtišeji spustím tlačítkem power počítač a otočím židli a telefon pryč od zvuků, které při zahřívání vydává. Google mě jistě do případu zasvětí.

„Ehm, ano, myslím, že jsem něco viděla…“ mlžím, než mi naběhne obrazovka.

On však mou zdržovací taktiku zjevně prohlédne. „Aha, fajn. Hádám, že jste to neviděla. Stručně vám to vylíčím. Pošlu vám přesné údaje o místě, ale je v Anglii, v nějakém přímořském městě mimo Londýn. Co se týče diagnózy, v tomhle stádiu to vypadá na retrográdní amnézii nebo disociační fugu.“ Zarazí se, abych tu informaci vstřebala.

Retrográdní amnézie nebo fuga. Ztráta veškeré uložené biografické paměti následkem traumatu – fyzického nebo psychického. Pacienti si v obou případech zachovají veškeré schopnosti a znalosti, protože tyhle typy vzpomínek se ukládají v jiných oblastech mozku, ale ztratí osobní paměť. Pacient bude například vědět, co je domov, ale nebude si pamatovat ten svůj. Bude dál umět řídit auto, ale nevzpomene si, kde ho obvykle parkoval. Jeho minulost bude nepopsaný list, nebude si pamatovat nic ze svého života před fyzickým či psychickým traumatem, které amnézii způsobilo. Je to jako vejít do místnosti a zapomenout proč – až na to, že taky nevíte, kde ta místnost je nebo kde jste byli před tím, než jste do ní vstoupili.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pan Nikdo.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.