Alex Lake: Kate musí zemřít

Copyright © 2016 by Alex Lake

Translation © Jan Jirák 2020

ISBN 978-80-249-4229-2

Pro TMC-G

Prolog: Úžasná čtyřka

Kdysi byly čtyři.

Kate, May, Gemma a Beth. Úžasná čtyřka jim říkali rodiče s láskyplným odkazem na původní Úžasnou čtyřku liverpoolských Brouků a s poněkud rozpačitým uznáním skutečnosti, že jejich dospívající dcery jsou shodou okolností vlastně opravdu úžasné.

Když se potkaly na prvním stupni základní školy, staly se z nich nejlepší kamarádky a vydrželo jim to i přes rozjívená léta druhého stupně, životní dramata střední školy, univerzitní studia a startování profesních kariér. A celou dobu je doprovázely střídající se módní vlny, poblázněné vzývání hudebních směrů, první polibky i poslední polibky, slzy (těch bylo hodně) i smích (toho bylo ještě víc). To všechno tvořilo jednotlivé vrstvy jejich prohlubujícího se a – zdánlivě – nekonečného přátelství.

A pak se najednou, bez varování, všechno změnilo.

Když na to Kate vzpomínala, dokázala přesně určit večer, kdy si všimla – kdy si všechny všimly –, že je něco v nepořádku. Tehdy neměla ani tušení, jak moc se to pokazilo či jak rychle se to kazí, ale věděla , že něco není, jak by mělo být.

Když konečně pochopila, o co jde, bylo už pozdě.

Beth byla ztracená.

ČÁST PRVNÍ

1

Musí odtud vypadnout.

V hlavě se jí honila spousta pocitů najednou – zmatek, lítost, stud –, ale jeden je všechny překřičel.

Musí vypadnout. Teď hned. Kate Armstrongová by chtěla být kdekoliv na světě, jen ne na místě, kde se právě nacházela.

Jenže vypadnout bude složité, jelikož muž, se kterým skončila v posteli – jak se jen jmenuje? Rick? Mike? Mack? Kruci, ani na tohle si nemůže vzpomenout –, tam teď nebyl. Jeho polovina lůžka byla prázdná. Což znamenalo, že nebude možné jen tak v tichosti vyklouznout. Byl vzhůru a pohyboval se někde po tomhle tureckém prázdninovém bytě, takže než se jí odtud podaří vystřelit, bude se s ním muset potkat.

Leda by zkusila okno. Věděla, že odcházet tímhle způsobem je trochu neobvyklé, snad dokonce zoufalé, jenže ona přece je zoufalá. Možná mu to bude připadat divné, až sem vejde a zjistí, že Kate je pryč a okno dokořán, ale to jí přece může být jedno.

Nadzvedla se a ujistila se, že má deku omotanou kolem nahého těla – panebože, byla nahá, nahá v cizí posteli – a rozhlédla se. Pohled měla trochu zamlžený – důsledek toho, že si přes noc nechala kontaktní čočky – a oči ji pálily, přesto jí stačil jediný pohled z okna, aby pochopila, že pokoj není v přízemí. Hned za sklem uviděla větve nějakého stromu, který nepoznala.

Tak to bychom měli. Bude se s ním muset setkat. S Rickem, Mikem nebo Mackem.

Je to Mike , vzpomněla si, když se jí začaly vybavovat podrobnosti předešlého večera. Jmenuje se Mike a ona se s ním seznámila v nočním klubu. Zrovna u baru pro kamarádky Mayu a Gemmu kupovala další rundu, když k ní zezadu přistoupil nějaký snědý Ital a objal ji pažemi kolem pasu. Rozkrok bílých lněných kalhot jí přitiskl na zadek. Nesrozumitelně – možná italsky, takže prostě nesrozumitelně – jí něco mumlal do ucha a ona se mu snažila vykroutit.

Dokázala se k němu otočit čelem, on na ni vycenil zuby v úsměvu, který zřejmě měl být okouzlující, a chytil ji dlaní za bok.

A právě v tu chvíli se ten kluk – teda Mike – objevil.

Ahoj , oslovil ji. Položil jí ruku na rameno a usmál se. Omlouvám se, že jdu pozdě.

Vůbec ho neznala, ale bylo jí jasné, proč to dělá. Uviděl, jak se snaží s nastalou situací vypořádat, a přišel jí na pomoc.

Nic se neděje , odpověděla, jako by se dobře znali. Zatím jsem měla pár skleniček. Co si dáš?

Pivo , prohlásil. Pak se zadíval na Itala. To je tvůj kamarád?

Kdepak. Teď jsme se potkali. Zvedla obočí a lehkým mávnutím ruky útočníka odehnala. Arrivederci.

Ital kouknul na Mikea, zaznamenal jeho pevnou, svalnatou postavu, pokrčil rameny a dal se na ústup.

Díky , vydechla. Začal být hodně dotěrný.

To je v pohodě. Šel jsem si pro pivo a všiml jsem si, že ti to není zrovna příjemné. Ale teď už ti dám pokoj, aby sis mohla užívat večera.

Alespoň tě na to pivo pozvu , navrhla. Jako projev vděčnosti.

A pak se nějak stalo, že se ocitla tady. Nahá, s vyschlými ústy a bušením v hlavě.

Zírala na větve stromů a snažila se vybavit si, co se dělo dál. Vzpomínky se jí postupně vracely. Vrávoravý příchod do bytu a líbání s Mikem mezi dveřmi. Mike ji vzal za ruku a odvedl do ložnice. Tam ji svlékl.

Zavřela oči a zasténala. Tohle přece nemohla udělat. Že by šla s mužem, s nímž se právě seznámila, k němu domů a tam se s ním vyspala. A je úplně jedno, jak moc byla opilá.

A vyspali se spolu vůbec? Semínko vzpomínky se uchytilo, po chvíli vyrašilo a dostalo tvar. Vybavila si, jak se ona ptá jeho , jestli má kondom.

Myslíš to vážně? podivil se. Víš jistě, že to chceš? Nemusíme to dělat.

Myslela to vážně. Tedy alespoň v tu chvíli to myslela vážně. Teď už ne. Teď věděla s jistotou jen to, že bohužel neřekla Ne, ještě počkáme nebo Možná už bych měla jít. Kamarádky mě budou shánět.

Místo toho on zavrtěl hlavou, políbil ji a prohlásil Mám dojem, žes toho vypila trochu moc. Uvidíme, jestli ti to odhodlání vydrží do rána.

Načež se nafoukla a uraženě zabrblala, že je úplně v pohodě, to by si vyprosila, ale ve skutečnosti nebyla v pohodě, měla ji jak z praku a teď může děkovat Bohu, že on té situace nevyužil.

Ale jak se mohla tak strašlivě opít? Nevzpomínala si, že by toho tolik vypila. Během večeře měla víno, pak v nočním klubu pár ginů s tonikem a dál už se vzpomínky začaly rozostřovat. V tom podniku byli při nalévání dost velkorysí. Sledovala je, jak vždycky rozmáchle chrstnou kořalku do sklenice. Tak k tomu zřejmě došlo. No, po zbytek pobytu si na to bude muset dávat pozor. Tohle už se nesmí opakovat.

Po zbytek pobytu. Zrovna teď o nic takového nestála, nechtěla se tu zdržet další dvě noci. Dorazily sem, ona, May a Gemma, na týden, aby si Kate po rozchodu s Philem trochu vyčistila hlavu a přišla na jiné myšlenky. Dlouho si byla jistá, že Phil je muž předurčený k tomu, aby se s ní oženil, jenže pak jí došlo, že ona vůbec není předurčená k tomu, aby se za něj vdala, tak se rozhodla, že s ním skoncuje. Už když k tomu rozhodnutí dospěla, nebyla si jistá, že dělá dobře, a když tu teď ležela, měla sucho v ústech, hlava ji třeštila a jedno náhodné seznámení málem skončilo nejhůř, jak mohlo, rozchod už jí vůbec nepřipadal jako dobrý nápad. Náhodné seznámení, které se – poprvé v jejím životě – mohlo vyvinout v zážitek na jednu noc, ovšem muž, kterému se vrhla do náruče, byl díkybohu natolik džentlemen, že toho nezneužil.

Phila nechala měsíc čekat, než se s ním vyspala. Takové tempo jí vyhovovalo víc. A stálo to za to čekání. Víc než stálo. Byl první a – stále ještě – jediný muž, s nímž kdy měla sex. Chodila s ním od střední školy. Zůstali spolu po celá vysokoškolská studia, on na Univerzitě Západní Anglie v Bristolu, ona v Durhamu, což jsou patrně dvě od sebe nejdál položená místa, která je možné v Anglii najít. Takže si dopřáli skutečný vztah na dálku, opravdovou prověrku vzájemné oddanosti, pak se vrátili na rodnou hroudu, do vesnice Stockton Heath, kde si společně pronajali dům a vyrazili do poslední etapy cesty směřující k manželství a dětem.

Jenže pak se Kate rozhodla, že na to ještě není připravená, že si potřebuje něco užít, než se usadí. Uklidňovala se tím, že se k němu vždycky může vrátit. Pro sebe si tak rozhodnutí trochu usnadnila, jenže Philovi to moc nepomohlo. Rozchod rozhodně nepřijal dobře. Popravdě řečeno, prostě se s ním nevyrovnal, a to ani náznakem. Volal jí brzo ráno, než šla do práce, a pozdě večer, když seděl opilý v bytě svého kamaráda Andyho, kde se dočasně usídlil, než si najde nějaké stálé bydlení, nebo když postával v nějakém nočním klubu, popřípadě – což se taky jednou stalo – z koupelny v domě jakési holky, kterou někde sbalil. Oznámil Kate, že už to zvládl a že si našel někoho jiného.

Tak proč mi voláš ve dvě ráno z její koupelny? zeptala se ho tehdy. Uvědomovala si, že ho tím poníží, ale byla hluboká noc a ona byla utahaná a naštvaná.

Jdi se bodnout , odpověděl a hlas se mu chvěl, jako by měl slzy na krajíčku. Prostě se jdi bodnout, Kate.

Zkrátka je třeba na rovinu říct, že Phila rozchod docela sebral, což byl jeden z důvodů, proč Kate odjela. Doma na něj všude narážela, takže jí dělalo potíže udržet si nadhled. Potřebovala trochu prostoru, potřebovala, aby mezi ní a Philem byla trochu větší vzdálenost, potřebovala trávit víc času s kamarádkami, nic nedělat, jen přes den odpočívat na pláži a večer si někam vyrazit.

Kamarádky. Ty z toho budou na nervy. Posadila se a zadívala se na hromádku oblečení ležící na podlaze. Červené letní šaty ke kolenům, černé krajkové prádlo, páskové sandálky na vysokých podpatcích. Všechno si to nakoupila na tuhle cestu. Pořizovala si to s představou, že během dovolené musí v hospodách a klubech vypadat dobře.

A na co vlastně měla vypadat dobře? Aby se mohla probudit v cizí posteli? Ne, kvůli tomu ne, jenže právě tohle se jí ksakru stalo a ona z toho není zrovna nadšená, teda ani trochu.

Hned vedle oblečení stála kabelka. Sáhla po ní, zvedla ji a vytáhla z ní telefon. Uviděla pár zmeškaných hovorů od Phila, ale ty měla průběžně celý týden. Nikdy mu to nezvedla. Vydala se sem, aby od něj měla pokoj. Jestli o něco nestála, tak to byla dlouhá, citově namáhavá konverzace s bývalým přítelem. Taky jí volaly May a Gemma a nádavkem tam měla několik textových zpráv. Prošla si je.

2:02 ráno psala May:

Kde jsi?

2:21 opět May:

Sakra, Kate, zvedni to! Kde jsi? Máme o tebe strach!

2:25 další zpráva, tentokrát z Gemmina telefonu. Kate si představila, co si tak asi ty dvě spolu povídaly. May nejspíš prohlásila: Možná mi blbne telefon a neodesílá zprávy, zkus jí napsat ze svého. A Gemma napsala:

Odešla jsi s tím klukem? Koukej nám alespoň napsat, a to hned.

Následovala její odpověď ve 2:43:

Ahoj! Jsem v pohodě. Vypadla jsem s Mikem, tím klukem z klubu. Je fakt milý! Nemějte péči, ráno se uvidíme.

Bože, musela být strašně opilá. Vůbec si nevzpomínala, že by něco takového posílala, nedokázala si to do průběhu noci nijak zařadit. Bylo to před tím, než dorazili do bytu? Nebo potom? Neměla tušení.

Vyťukala další zprávu.

Jsem na cestě zpátky. Za chvíli se uvidíme. Připadám si jako starý flamendr.

Spustila nohy na chladnou vydlaždičkovanou podlahu a natáhla se pro oblečení. Teď přijde ta horší část. Bude se muset setkat s Mikem a pak se odtud co nejrychleji ztratí.

Oblékla se a snažila se nemyslet na to, že bude muset jako uličkou hanby projít ranními ulicemi tohohle tureckého resortu, kde ji všichni uvidí navlečenou do večerních šatů a budou hned vědět, že šla k někomu domů a teprve teď se vrací do svého vlastního obydlí.

Nakonec je to jedno. Ty lidi přece už nikdy nepotká a nikdy už nic podobného nepodnikne. Teď se ze všeho nejvíc chce dostat k holkám, dát si sprchu, vyspat se a zapomenout na to, co se událo.

Dveře ložnice byly pootevřené. Strčila do nich a vešla do vedlejší místnosti. Byl to typický prázdninový apartmán, velký obývací pokoj s kuchyňským koutem a dvě ložnice: ta, v níž se probudila, a pak ještě jedna, která měla dosud zavřené dveře. Asi tam pořád ještě vyspává nějaký Mikeův kamarád.

O důvod víc, aby vypadla.

Seděl na pohovce, v ruce držel hrnek s kávou, jednu bosou nohu měl položenou na dlážděné podlaze, druhou měl ohnutou a seděl si na ní. Vzhlédl od iPadu a usmál se.

„Dobrejtro, Kate,“ pozdravil. „Spala jsi dobře?“

2

„Skvěle,“ odpověděla Kate. Strašně mizerně , pomyslela si. Proč jsem mu lhala?

„Dáš si něco k pití? Pomerančovou šťávu? Kafe? Čaj?“ Zvedl obočí. „Pivo?“

„Cože?“ vyhrkla a vyšlo z ní v podstatě jen zaskřehotání. „Děláš si legraci?“

Usmál se. „Jo,“ přikývl. „Dělám.“

Kate zrudla. „Dobře mi tak. Omlouvám se. Jasně že děláš. Jsem trochu rozhozená.“

„Já taky. Tady dělají hodně silné koktejly.“ Dopil kávu, natáhl nohy a vstal. „Myslím, že potřebuju ještě jednu dávku kofeinu. Chceš taky?“

Nechtěla. I když se spolu nakonec nevyspali, stejně tu nehodlala strávit ani o minutu víc, než bylo nezbytně nutné. Upachtěnost kocoviny se mísila se vzpomínkou na to, jak se mu cpala do náruče, a probouzela v Kate příšerný odpor k sobě samé. Na druhou stranu nebyl důvod, aby na něj byla protivná. Mike se jí přece snažil pomoct. A kafe by rozhodně bodlo.

„Jasně,“ přikývla. „Jedno rychlý si dám. Pak budu muset běžet.“

„Jestli máš někde být na čas, mám pro to pochopení,“ poznamenal. Neměl žádný zvláštní přízvuk, takže bylo těžké odhadnout, odkud pochází, ale Kate měla pocit, že zaslechla trochu otevřenější výslovnost samohlásek jako na severu, tak to možná byl Lancashire. „Nemusíš se tu zdržovat, jestli nechceš,“ dodal.

„Ne,“ odpověděla Kate, „to je v pohodě. Kafe si ráda dám. Dík.“

Přešel po podlaze z bílých dlaždiček ke kuchyňské lince a ze skříňky vzal hrnek. Nalil do něj kávu z kávovaru na sporáku. Na sobě měl plátěné kalhoty a olivově zelené triko a mohl být tak o deset let starší než Kate, takže mu nechybělo moc do čtyřicítky, ale tělo měl hubené, šlachovité. Dělal přesné a rozhodné, ale ladné – skoro až baletní – pohyby a byl pohledný takovým strohým, téměř kantorským způsobem. Philovi se ani trochu nepodobal, ten byl podsaditý, měl široká ramena hráče rugby a o přesných, natož ladných pohybech si mohl nechat jen zdát. Kamarádi mu říkali, že je nemehlo. On sám o sobě prohlašoval, že je prostě příliš silný. Pravdou zůstává, že právě tohle na něm měla Kate moc ráda.

Na kuchyňské lince stála krabice s mlékem. Mike ji vzal do ruky a ukázal s ní na čerstvě naplněný hrnek.

„Mlíko?“

„Ano, prosím.“

Trochu ho do kávy nalil a nápoj jí podal. „Je to taková ta trvanlivá břečka, nic jiného tu nemají,“ poznamenal omluvně. „Čerstvé mlíko nevedou. Ale kafe je dobré. Nějaká místní značka. Chutné a silné. Po delším večeru přijde vhod.“

Bylo dobré. Horké, silné a opojné. Kate mrzelo, že si ho nemůže víc vychutnat, že ho nepije s kamarádkami na zahrádce nějaké kavárny v přístavu s výhledem na pablesky slunce odrážející se v hladině.

„Tak,“ ozval se Mike. „To bychom měli.“

„Ano,“ přikývla. „To bychom měli.“

Nastala trapná pauza. Kate usrkávala kávu. Mike taky. Po chvíli mlčení ticho narušil.

„Odkud jsi?“ zeptal se. „Myslím doma.“

Nechtěla mu to říct. Nechtěla, aby o ní cokoliv věděl. Nešlo o něj – byl docela milý, pozorný a uvolněný a za jiných okolností by se jí asi docela zamlouval –, ale chtěla se zbavit všeho, co by jí připomínalo uplynulou noc.

„Ze Stockton Heath,“ odpověděla nakonec. „To je takové malé městečko. Vlastně spíš vesnice. Je to kousek od Warringtonu v Cheshire.“

Oči se mu rozšířily.

„To není možný!“ zvolal. „Děláš si legraci?“

„Ne,“ ujistila ho. „Proč?“

„Že jsme o tom mluvili včera večer? A ty mě teď jen tak zkoušíš.“

„Ne,“ trvala na svém. „Nemluvili.“

„Víš jistě, že jsem ti to neřekl?“

Před chvílí měla pocit, že větší sucho už v ústech mít nemůže, ale očividně to šlo. Napila se kávy. „Cos mi neřekl?“ zeptala se.

„Kde bydlím.“

Zavrtěla hlavou. „Tos mi neřekl. Tak kde bydlíš?“

„Jsme vlastně sousedi,“ oznámil jí. „Žiju ve vedlejší vesnici. Bydlím v Moore.“

3

Zírala na něj.

„To myslíš vážně?“

„Jo,“ pokýval hlavou. „Původně pocházím z Newtonu. Ale teď bydlím v Moore. Ve Stockton Heath se vyskytuju dost často. Kde konkrétně bydlíš?“

Pověděla mu to. Bydlí v centru a dost se jí ulevilo, že žijou alespoň pár kilometrů od sebe. Nebylo to dost daleko, ale lepší než nic.

„To je neuvěřitelné,“ podivoval se Mike. „Jen si představ, jak malá je pravděpodobnost, že se zrovna tady potkají dva lidi ze stejného kousku rodné hroudy! Nemůžu tomu uvěřit.“

Kate to taky dělalo potíže. Všechno se jí to nějak sypalo na hlavu. Už ho nechtěla nikdy vidět, a najednou hrozí možnost, že na něj narazí před domem. Bylo to k neuvěření. Když se nad tím zamyslela, byl jí tak trochu povědomý, ale to mohl být taky jen pocit, který v ní vyvolalo zjištění, že pocházejí ze stejného místa.

„Tys tam vyrůstala?“ zeptal se.

„Od narození,“ přikývla.

„Mám to místo rád,“ svěřil se jí. „Je klidné, ale mně se zamlouvají ospalá městečka, kde se vůbec nic neděje. Člověku to dává pocit bezpečí, jako by byl oddělený od toho bláznivého světa kolem nás.“

Narážka na to, že její domov je nudná díra, Kate urazila. Napadlo ji, že tam bývá docela živo, zvlášť v pátek večer, jenže Mike byl o něco starší a do nočního života vesnice se patrně nezapojoval tak intenzivně jako ona. Navíc než odjela do Turecka, hýbala vsí docela velká místní událost.

„Minulý týden to tam moc ospale nevypadalo,“ poznamenala. „Zrovna našli to tělo.“

Ve vesnici to byla ta největší zpráva, jakou Kate pamatovala. Pár dní před jejím odjezdem do Turecka se našla mrtvola zavražděné ženy v jejím věku. Nějaký muž šel se psem na procházku – byl to soudní úředník a venčil štěně jménem Bella – a kousek od přehradní nádrže našel mrtvolu schovanou pod živým plotem. Byla to mladá holka, chybělo jí pár let do třicítky, nějaká Jenna Taylorová. Vrah ji uškrtil, mluvilo se i o znásilnění, ale novinové zprávy byly v tomto ohledu neurčité, což jen přiživilo fámy o tom, že tam došlo k něčemu opravdu ohavnému.

„Doneslo se to ke mně,“ přitakal Mike. „Četl jsem o tom na internetu. Ale podrobněji jsem to nesledoval. Když k tomu došlo, byl jsem už asi týden tady a sama víš, jak to chodí o dovolené. Člověk s chutí vypne, aby měl pokoj. Jeden z kamarádů to ale sleduje. Říkal, že pořád ještě nevědí, kdo to udělal.“

„Slyšela jsem, že zatkli jejího kluka,“ poznamenala Kate. „Jedna z mých kamarádek je zprávami o vraždách posedlá. I když ona náruživě sleduje všechny nové události.“

„Tys oběť znala?“ zajímal se Mike. „Byla asi tak v tvém věku, že?“

„To byla,“ přikývla Kate, „ale nesetkaly jsme se. Před pár roky se k nám přistěhovala z Liverpoolu. Kdyby byla ze Stockton Heath, chodila bych s ní na střední školu.“

Nedodala k tomu, že od té vraždy si ji kamarádky dobírají: prý by Kate a Jenny Taylorová mohly být sestry. Měly stejně dlouhé vlasy, pružné tělo a tmavé oči. Byla to nepochybně jen shoda okolností, ale Kate se to stejně nezamlouvalo. Nepatřilo to k náhodám, z nichž by měl člověk kdovíjakou radost. Spíš naopak, taková věc člověka docela znepokojí.

Mike potřásl hlavou. „Neuvěřitelné,“ poznamenal. „Člověk na pár týdnů vypadne a hned se tam rozpoutá pravé peklo.“

Kate se neurčitě usmála. Už ho neposlouchala. Měla plné zuby udržování konverzace. Chtěla se vrátit do hotelu a ke kamarádkám.

Dopila kávu a odložila hrnek na kuchyňskou linku. „Díky,“ poznamenala. „Budu muset běžet.“

Mikeovi se přes tvář mihl náznak zklamání. „Nechceš se někdy během dne ještě sejít?“ navrhl.

Kate zaváhala. Na okamžik měla pocit, že jí nezbývá než s tím souhlasit, ale pak se vzpamatovala. Nemusí přece být zdvořilá. Nic mu nedluží.

„To nepůjde,“ odpověděla. V duchu zapátrala po nějaké výmluvě – co třeba? Že už něco má? Nechtěla jednoduše odcházet od kamarádek –, ale nic ji nenapadlo. „To nepůjde,“ zopakovala jednoduše.

„Jasně,“ přikývl. „Rozumím. Z výrazu tvé tváře soudím, že se se mnou nebudeš chtít sejít ani nějaký jiný večer, viď?“

Zavrtěla hlavou. „Ne,“ řekla. „Promiň.“

Položila ruku na vchodové dveře a otevřela je.

„Trefíš?“ zeptal se Mike. „Kde bydlíte?“

Nechtěla mu prozradit jméno hotelu. „Kousek od přístavu,“ odpověděla.

„Až projdeš hlavním vchodem, dej se doprava,“ radil jí. „Není to daleko. Ale kdybys chtěla, můžu ti zavolat taxík.“

„Ne,“ odmítla nabídku. „Děkuju. Projdu se. Čerstvý vzduch mi jen prospěje.“

„Tak jo,“ přikývl s posmutnělým úsměvem. „Třeba na sebe někdy narazíme ve Stockton Heath.“

Doufala, že ne. Strašně, strašně moc doufala, že ne.

4

Phil Flanagan podepsal změnu objednávky, která před ním ležela na stole. Ani si ji pořádně nepřečetl. Dělal projektového manažera velké zakázky na stavbu obytného domu, ale při současném citovém rozpoložení mu dělalo značné potíže najít v sobě alespoň náznak nadšení pro práci. Vlastně mu dělalo problém najít v sobě nadšení pro cokoliv.

Protože Kate odjela. Už dost zlé bylo, že se s ním rozešla, jenže teď byla ještě ke všemu na dovolené a vyvalovala se někde na slunci. Obklopena muži, kteří ji přes den okukují a večer v hospodách a klubech osahávají. Panebože, nemohl na to ani pomyslet. Ta představa ho ničila.

Přitom s tím nedokázal přestat. Celé dny si ji představoval v posteli s muži, kteří neměli tvář, zato jejich nahé, opálené končetiny byly s jejími vášnivě propletené. Ty vidiny ho doháněly k šílenství. Což byl důvod, proč práci věnoval jen velmi omezenou pozornost.

Zíral na podpis na papíře. Nenáviděl svoje jméno, nesnášel fakt, že jméno i příjmení se vyslovuje se stejnou počáteční souhláskou – tedy „F“. Odjakživa si pohrával s myšlenkou, že si příjmení jednoho dne nechá změnit. Dlouho žil v přesvědčení, že tím správným okamžikem bude den jejich svatby, kdy on ve velkorysém, romantickém gestu na ni udělá dojem a současně se zbaví toho příšerného jména tím, že si vezme její. Jenže tenhle plán si teď může strčit za klobouk, protože Kate ho poslala k čertu, jelikož údajně potřebuje prostor nebo co, sakra, prý potřebuje zjistit, jak vypadá život bez něj. No, může jí říct už teď, že je to život na houby, naprosto a skrznaskrz na draka, jen řada minut, hodin a dnů, které se člověku slijí do jednoho velkého stesku doprovázeného úvahami, kde tak asi Kate zrovna je a jestli se o dovolené neválí v posteli s nějakým podělaným napomádovaným cizincem. To celé na pozadí neodbytné otázky: proč, proč to jenom udělala?

A co si on, Phil, teď počne? Všechny jeho životní plány se točily kolem ní: tak asi za rok si ji vezme, přijdou děti, vnoučata, pak důchod a nakonec pár posledních let, kdy budou spolu pojídat polívku v nějakém domově, a pak umřou, ona první, on se zlomeným srdcem pár dní po ní.

Na úmrtním listě nebude stát zlomené srdce , ale ve skutečnosti to tak bude a lidé v domově důchodců to budou vědět. Usmějou se na sebe a řeknou si, jak je to hezké – smutné, ale hezké – že po sedmdesáti společných letech nemohl bez své choti žít.

Tak na tohle teď může zapomenout a ta ztráta bolí.

Už několik týdnů tušil, že něco není v pořádku, vlastně od chvíle, co navrhl, aby začali chystat svatbu. Zatím nebyli ani zasnoubeni. Alespoň ne oficiálně. Ne v tom smyslu, že by to jaksi oznámili světu. Na to by jistě taky došlo, ale on měl pocit, že i bez toho může klidně začít probírat hlavní body jejich budoucí svatby – možná místa konání, počet lidí a podobně – protože svatba přece bude, oni dva se pochopitelně vezmou. Všichni to vědí. Už spoustu let to všichni vědí.

Jasně , přikývla. Měli bychom o tom začít přemýšlet.

Měli bychom probrat, kde to uděláme , pokračoval. Uvažoval jsem o Lowstone Hall nebo možná o hotelu Brunswick, pokud bychom chtěli něco modernějšího.

Jo, to možná ano, přitakala. Ještě to promyslíme.

Mám se s nimi spojit? Líbí se ti ta místa?

Nó – ještě si to rozmyslím. Jednoznačně o tom přesvědčená nejsem.

Nejsi? podivil se Phil. O obou místech jsme už kdysi mluvili. Změnilo se něco?

Nedívala se mu do očí.Nic. Jen – ještě si to rozmyslím, ano?

Pomyslel si tehdy, že je divné, jak se její chování změnilo. Ale v nejmenším nečekal to, co přišlo o týden později.

Phile , oslovila ho. Musíme si o něčem promluvit.

A pak mu to řekla. Oznámila mu, že jsou spolu od puberty a že si přestala být jistá, jestli on je pro ni ten pravý partner. Chce si prý udělat pauzu. Chce, aby se od sebe na nějaký čas oddělili a ona mohla žít svůj vlastní život, ujistit se, že ví, jaká vlastně je, a že neudělá jak v náměsíčném stavu špatné rozhodnutí.

Takže pauzu? ujišťoval se. Na jak dlouho?

Možná to bude pauza , poznamenala. Možná ne.

Ale pokud bude, tak na jak dlouho?

Nevím, Phile. Neumím ti to říct.

Měl pocit, jako by se mu jeho svět hroutil pod rukama. Nemusí to být nijak přesné, Kate. Ale řádově, o jaké době mluvíme? O týdnu? O měsíci?

To spíš víc. Šest měsíců? Nevím. Podívala se na něj a v očích měla slzy.Myslím, že bude snazší, když ti řeknu, že je to nadobro. Alespoň se přestaneš takhle vyptávat.

Ne, zavrtěl hlavou. To není snazší. Ani náhodou. To je o hodně horší.

A takhle to dopadlo. On: zlomený, zničený přebývá v ošuntělém bytě kamaráda Andyho a neví, co si počne s příští minutou. Ona: je na dovolené v Turecku a užívá si s kamarádkami.

Na stole mu začal vibrovat mobil. Volala Michelle, holka, s níž se seznámil o víkendu. Telefonoval z jejího domu – z koupelny – Kate opilý, jak zákon káže, protože čekal, že jí bude líto, jak snadno se s tím vypořádal, že pochopí, o co přišla, a řekne mu Přijeď, Phile, vykašli se na ni a vrať se ke mně.

Úplně to tak nedopadlo.

Jako by to nestačilo, ráno seděl u Michelle na pohovce, pil čaj a v hlavě měl jedinou myšlenku: Krucifix, ta je ale Kate podobná, vypadá jako její vybledlá napodobenina. Večer předtím si toho vůbec nevšiml. Jenže on tou dobou celkově nebyl moc všímavý, jelikož mu v žaludku žbluňkalo šest piv a pěkná řádka whisek s colou.

A ta holka mu teď volá. Bude jí muset říct, že se s ní nehodlá scházet. Zamlouvala se mu – byla docela pohledná –, ale věděl, že s ní ho žádná budoucnost nečeká. Šlo jen o sex, o způsob, jak na chvíli přestat myslet na to, co se stalo, a i kdyby si to chtěl zopakovat, nebylo vůči ní fér, aby ji takhle zneužíval. Zvedl telefon.

„Michelle,“ oslovil ji. „Jak se ti vede?“

„Dobře!“ zahalekala. Pocházela, pokud si dobře vzpomínal, z Blackpoolu a falešná jásavost jejího hlasu se hodila k falešnému sebevědomí upadajícího přímořského města. „Jak se máš ty?“

„Jo, jde to.“

„Co děláš dnes večer? Nechceš se sejít?“ Hlas se jí nervózně chvěl.

Už se chystal odpovědět Ne, nemůžu a nejsem si jist, že bychom se měli ještě někdy sejít. Nejde o tebe, ale o mě, nedávno se mi rozpadl jeden složitý vztah … Ale pak si představil další večer v Andyho prázdném bytě – Andy bude zase v práci – strávený osamělým popíjením, aby zahnal myšlenky, které se mu budou honit hlavou, a pomyslel si Proč ne? Vždyť se jenom napijeme. Nic to neznamená.

„Jasně,“ odpověděl nahlas. „Bezva nápad. Kde se sejdeme?“

„V hospodě U Moruše?“ navrhla. „V sedm?“

Krátce po sedmé vstoupil do hostince U Moruše. Byla to oblíbená hospůdka v centru Stockton Heath. U jednoho stolu seděla Michelle a před sebou měla z poloviny vypitou sklenku bílého vína.

„Ještě jednu?“ ukázal Phil na sklenici.

Michelle přikývla. „Dorazila jsem trochu dřív,“ dodala na vysvětlenou. „Jela jsem autobusem. Ten vždycky přijede o deset minut dřív nebo o půl hodiny později.“

Neměla řidičák. Phil si vybavil, jak mu vyprávěla, že třikrát propadla na testech a pak to přestala zkoušet.

„Hned jsem zpátky,“ prohlásil.

Zatímco mu barman naléval objednané pití, Phil si dívku prohlédl. Byla o něco menší než Kate a měla kulatější, baculatější obličej, ale jistá podobnost mezi nimi nepochybně byla. Dlouhé, rovné tmavé vlasy, tmavé oči a tichý, všímavý výraz.

Kristepane. Tahat se s holkou, která vypadá jako Kate, není nejlepší způsob, jak zahnat myšlenky na bývalou partnerku.

Zaplatil a odnesl pití ke stolu.

„A je to tady,“ poznamenal a pozvedl sklenku. „Na zdraví.“

Michelle si s ním přiťukla. „Viděl jsi nejnovější zprávy o té vraždě?“ zeptala se. „Nemůžu tomu uvěřit.“

Phil o ničem nevěděl. Byl příliš pohroužený do svých vlastních problémů a trable ostatních lidí vůbec nevnímal.

„O co jde?“ zeptal se. „Vůbec to nesleduju. I tak je svět dost temné místo k žití.“

Zadívala se na něj se škádlivým úsměvem. „Ty seš samá legrace,“ poznamenala. „No nic, jen to, že poldové zatkli jejího přítele.“ Naklonila se k němu a spiklenecky dodala: „Vždycky je to přítel nebo manžel. Nejspíš spala s někým jiným nebo tak něco.“ Potřásla hlavou. „Tolik krutosti a násilí – za tím asi musely být hodně silné emoce, co myslíš?“

„Asi jo,“ přikývl Phil. „Ale vlastně o tom nemám ani tušení.“

„To doufám!“ zvolala Michelle. Opřela se do židle. „Obrátíme list,“ navrhla. „Jak se ti daří?“

„Dobře,“ odpověděl. „Dobře.“

„To je všechno?“ podivila se. „Jenom dobře?“

Zadíval se na ni a cítil, jak ho přemáhá beznaděj. Nemohl jí dost dobře říct pravdu, nemohl jí přiznat, že nemůže spát, že celé noci umanutě myslí na svou bývalou partnerku, na dívku, která vypadá úplně stejně jako holka, s níž má právě rande, což celou situaci ještě víc zhoršuje. Nemohl jí dost dobře říct, že tu s ní nechce být, že je tu jen kvůli tomu, že něco dělat musí, že musí najít způsob, jak vypudit Kate z mysli, a doufal, že takhle by se to mohlo alespoň trochu podařit.

Nemohl jí dost dobře říct, že to nezabírá a že si nepřeje nic jiného než vstát a vypadnout.

„V práci jsem měl náročný týden,“ utrousil.

„Co vlastně děláš?“ zeptala se Michelle.

Ježíšikriste, ona ani neví, čím se Phil živí. Na tohle neměl nervy, ještě prostě nebyl připravený na to začít s někým úplně od začátku. Najednou ho přepadla nepřekonatelná únava.

„Musím jít,“ oznámil dívce. „Necítím se dobře.“

„Sotva jsem sem přijela!“ zamračila se. „Stálo mě to dva autobusy!“

„Mrzí mě to. Není to tvoje chyba,“ mumlal. „Celý den se s něčím peru – chřipka nebo tak něco, je toho teď v kanceláři plno – a prostě mě to dohnalo. Měl jsem to radši zrušit.“ Vytáhl z peněženky dvacetilibrovou bankovku a položil ji na stůl. „Jeď domů taxíkem. Já to platím. Omlouvám se, Michelle.“

„Nechci peníze!“

Phil si jí nevšímal. Stoupl si a hlava se mu točila. Bylo mu zničehonic na omdlení.

„Není ti něco?“ zeptala se Michelle a naštvání v hlase vystřídaly obavy. „Vypadáš docela zuboženě.“

Mávl rukou. „To nic nebude,“ dostal ze sebe a odpotácel se.

5

Když Kate dorazila zpátky do hotelu, May a Gemma ještě vyspávaly. V pokoji byly dvě manželské postele. O jednu se dělily Kate a May, druhou přenechaly Gemmě. Nešlo o žádné ušlechtilé gesto. Dlouholetá zkušenost je naučila, že Gemma je ve spánku neobyčejně čilá a dokáže nenápadně zabrat polovinupostele spolunocležníka tím, že se k němu postupně posouvá blíž a blíž, až ho nakonec vytlačí přes okraj. Pokud člověk vstane a přejde na opačnou stranu lůžka, Gemma se opět začne posouvat směrem k němu. A tak člověk poslouchá, jak se Gemma blíží, rozčiluje ho to a nemůže usnout. Když k tomu přičteme skutečnost, že Gemma spí velmi tvrdě, takže ji téměř není možné probudit, vyjde nám z toho, že děvče není moc dobrý partner na sdílení postele.

Její přítel – učitel matematiky Matt – tvrdil, že se pětkrát v týdnu musí přesunout na pohovku, aby se alespoň trochu vyspal. Jednou vykládal, že údaje o svých postelových manévrech shromáždil a pak na nich učil studenty statistiku. Dokonce Kate ukázal křivku pravděpodobnosti, kde bude kterou noc spát. Údajně z ní vyplývalo, že pět nocí týdně je běžný průměr se standardní odchylkou tři sigma. Kate neměla ani tušení, co to ve statistice znamená, ale bylo jí vcelku jasné, že v normálním životě jde o dlouhodobý nedostatek spánku a riziko, že tím problémem začne být Matt posedlý.

Kate otevřela dveře do koupelny a pustila si sprchu. Svlékla se, stoupla si do proudu horké vody a čekala, až ji to nejprve zklidní a pak osvěží. Polička v koupelně byla nacpaná lahvičkami se šampony a kondicionéry a Kate sáhla po svém australském šamponu s tea-tree olejem. V podstatě se klonila k názoru, že tyhle toaletní potřeby nemají valnou cenu. Phil vždycky říkal, že je to všechno nakonec pořád jen mýdlo, takže si stačí koupit v Tesku za pár liber velké balení za nízkou cenu a neutrácet nekřesťanské peníze za značkové nesmysly. Kate chovala podezření, že Phil má pravdu, jenže ono ani tak nešlo o chemikálie, které v těch lahvičkách jsou. Podstatný byl zvyk a pocit, že o sebe tímhle způsobem pečuje, že sama sobě věnuje zvláštní pozornost.

Vykročila ze sprchy a zabalila se do osušky. Byla luxusní, z bílé egyptské bavlny a na omak moc příjemná. To jsou takové drobnosti, které dělají z pobytu v hotelu úžasný zážitek: každý den čisté měkké ručníky, dobře ustlaná postel, káva a snídaně, kvůli které stačí zvednout telefon.

Vešla do pokoje. May a Gemma pořád ještě spaly. Mayina strana místnosti byla ukázkově uklizená, na koberci ležel jen úhledně srovnaný sloupek složeného oblečení ze včerejška. Ostatní kousky na sebe měla pověšené ve skříni nebo pečlivě naskládané v prádelníku. Naproti tomu Gemmina strana představovala jeden velký nepořádek: přes židli visely džíny obrácené naruby, po podlaze se válely podprsenky a kalhotky, vedle hlavy měla na polštáři položenou jednu botu bez podpatku.

Takhle to u nich bylo odjakživa: Gemma představovala pravý opak May. Ta měla vždycky všechno uspořádané, byla přesná a soustředěná, všude včas, všechno podle plánu. Gemma neměla ani tušení, že nějaký plán existuje, dělala věci nahodile, byla zmatená a vůbec nebrala na vědomí, že má na nějaké místo dorazit v nějaký předem daný čas.

Přesto byly, i s Kate, kamarádky na život a na smrt. Od prvního dne, kdy se jako pětileté poznaly na základní škole Svatého Štěpána, tvořily nerozlučný tým. Přátelily se spolu přes dvacet let: vyrůstaly spolu a sledovaly, jak se jejich povahy vyvíjejí a vyhraňují. Znaly se navzájem líp než kdokoliv jiný, chápaly, jak se stalo, že jsou z nich právě takoví lidé, jakými se staly, a hluboce a trvale se měly rády.

Kate otevřela minibar a vyndala malou, předraženou lahvičku pomerančové šťávy. Za normálních okolností by neutratila tři libry padesát – v duchu si cenu převedla do měny, kterou znala – za jeden lok džusu, ale teď ji náhle přemohla chuť na něco sladkého. To je cena, kterou člověk platí za kocovinu, pomyslela si, a právě proto tady mají tyhle absurdně drahé minibary.

Za zády se jí zavrtěla May. Otevřela oči, zastřeným pohledem se zadívala na Kate a pomalu se probírala z bezvědomí.

„Splachuješ to?“ zeptala se.

„Mám žízeň,“ přiznala Kate. „Potřebuju něco sladkého.“

„To já taky.“ May natáhla ruku. „Dáš mi trochu napít?“

„Moc tam toho není.“

„Jen si loknu. Necítím se zrovna nejlíp.“

Kate polkla polovinu obsahu lahvičky a podala ji Maye. „Doraž to,“ vyzvala ji.

„Tak ty sis na včerejší noc zařídila vlastní bydlení?“ ozvala se May.

„Už to tak vypadá,“ připustila Kate. „Dneska ráno jsem ani pořádně nevěděla, kde jsem.“

„A došlo mezi vámi – no, víš k čemu?“

„Nedošlo,“ zavrtěla Kate hlavou. „Snažila jsem se, ale on mě zarazil s tím, že jsem moc opilá.“

„Hodný kluk. Většina lidí by toho na jeho místě využila.“

„Asi jo.“ Kate se odmlčela. „Stejně nemám ze včerejšího večera dobrý pocit. Teda alespoň z toho, co si pamatuju.“

„Nepoznávaly jsme tě.“

„Já vím. Mám z toho hrozný pocit. Nemůžu tomu uvěřit. Musela jsem toho strašně moc vypít. Musíte mě hlídat, abych to nezopakovala.“

„Nemohly jsme tě zarazit, protože ses s tím chlápkem prostě vypařila,“ poznamenala May a napila se šťávy. „Měly jsme strach, Kate, co kdyby se z něj vyklubal nějaký šílený úchylák, ale pak jsi napsala, že je všechno v pořádku, tak jsme to nechaly být.“

„Byl v pohodě. A nic si nedovolil, díky bohu. Ve skutečnosti jsem navrhlajá , že se spolu vyspíme.“ Zavrtěla hlavou. „Nemůžu tomu uvěřit.“

„Sejdeš se s ním znova?“

„Ne,“ odpověděla Kate. „On chtěl, ale já bych to nezvládla. Byl docela milý, ale radši bych zapomněla, že se to vůbec kdy stalo.“

„V tom případě se tomu klubu musíme vyhýbat. Pro případ, že by tam byl. A v dalších podnicích si musíme dávat pozor, abychom na něj nenarazily.“

Kate zvedla obočí. „Tohle není jediné místo, kde si na něj musíme dávat pozor. Hádej, kde bydlí.“

„Kde?“

„Jen hádej.“

„V Londýně?“ pokrčila May rameny.

„Ne. Zkus to ještě jednou.“

„V Manchesteru?“

„Přihořívá.“

Teď zvedla obočí i May. „Někde poblíž našeho domova?“ zeptala se.

„Hodně blízko.“ Kate se posadila na okraj postele. „On totiž žije přímo v Moore.“

May se zvedla na loktech a naklonila se dopředu. „V Moore? To jako v Moore u nás?“

„Přesně tak.“

„Ty si ze mě děláš srandu.“

„Bohužel nedělám.“

„Chceš tím říct, že přijel ze stejný zapomenutý části světa jako my? Poznala jsi ho?“

Kate zavrtěla hlavou. „Ne, ale jak mi to řekl, najednou mi začal připadat povědomý. Asi jsem ho tam někdy mohla zahlídnout. Je o něco starší, takže nejspíš nechodí do stejných podniků jako my.“

„O kolik je starší?“

„Nechybí mu moc do čtyřicítky. Alespoň myslím. Neptala jsem se ho.“

„Tak ona sbalila zazobanýho taťku!“ dobírala si ji May. „Ty máš ale kliku.“

„Ani o tom nežertuj,“ napomenula ji Kate. „Tohle není k smíchu. Možná se tomu někdy dokážu zasmát, ale zatím mi to nejde.“

„Co tady dělá?“

„Je na dovolené. Už tu pobývá několik týdnů, tráví čas s přáteli.“

„A ty se s ním už nechceš setkat?“

„Ne,“ prohlásila Kate. „To si piš, že ne.“

Hotelový telefon začal vyzvánět. May se podívala na Kate. „Myslíš, že je to on?“ zeptala se.

„Doufám, že ne,“ odpověděla Kate. „Neřekla jsem mu jméno hotelu. Kruci, doufám, že mě nesledoval.“

„Vezmu to,“ řekla May. „Jestli to bude on, povím mu, že tě neznám a že má špatné číslo. Platí?“

„Platí,“ přikývla Kate.

May natáhla ruku a zvedla sluchátko.

„Haló?“ ohlásila se. Pak se rozhostilo dlouhé ticho, načež podala sluchátko Kate. „To je pro tebe,“ oznámila kamarádce.

„Je to on?“

„Ne,“ odpověděla May a zvedla oči k nebi. „Je to Phil.“

6

Kate si od May sluchátko vzala a přiložila si ho k uchu.

„Phile?“ řekla. „Co to vyvádíš? Stalo se něco?“

Phil měl v hlase napětí a mluvil o tón či dva výš než obvykle. „Chtěl jsem s tebou mluvit,“ drmolil. „Nezvedala jsi mi telefon. Říkal jsem si, že možná nemáš signál.“

„Skutečně tady trochu kolísá,“ zalhala. „Viděla jsem, že mám pár zmeškaných hovorů“ – slovo pár to nevystihuje, pomyslela si. Byly jich desítky  – „ale zatím jsem nemohla volat zpátky.“

„Aha,“ odpověděl. „Rozumím.“

„Takže,“ chopila se slova, „stalo se něco?“

„Ne. Jen – jen jsem s tebou chtěl mluvit. Ověřit si, že jsi v pořádku.“

„Jsem v pohodě,“ ujistila ho Kate a sevřela rty. „Jsem velká holka, Phile,“ dodala po chvíli. „Dokážu se o sebe postarat.“

„Já vím, ale –“

„A jak jsi sehnal tohle číslo?“ zajímalo Kate.

„Zeptal jsem se vašich, kde bydlíš.“

Odpověď přišla příliš rychle. Hned jí bylo jasné, že je to lež, kterou si Phil připravil předem. Nebyla si ani moc jistá, jestli rodičům vůbec řekla, kde budou bydlet. Strašně ji to naštvalo. Celý ten telefonát ji příšerně naštval. Rozhodla se, že mu to tak snadno nedaruje.

„Víš to jistě?“ zaútočila na něj. „Vůbec si nevybavuju, že bych jim řekla jméno hotelu. Když o tom teď přemýšlím, jsem si naprosto jistá, že jsem to neudělala. Tak jak ses dostal k mému číslu?“

Mlčel. „Obvolával jsem je,“ přiznal po chvíli.

„Koho jsi obvolával?“

„Hotely.“

Kate se zadívala na svůj odraz v zrcadle proti posteli. „Tys obvolal všechny hotely v tomhle letovisku?“ zeptala se.

„Ne!“ ohradil se s pobouřením v hlase, které jí prozradilo, že je úplně zoufalý. „Věděl jsem, že bydlíte někde poblíž přístavu, tak jsem volal do místních hotelů a chtěl po nich, aby mě přepojili k tobě na pokoj.“

„Jasně,“ přikývla Kate. „Takže tys obvolal všechny hotely v okolí přístavu.“ Podrážděně pohodila hlavou. Proč jí alespoň tenhle jeden týden nedá pokoj? Jeden týden, aby si užila dovolenou.

„No, je milé si s tebou popovídat, ale já teď musím běžet,“ oznámila mu. „Zrovna se chystáme na snídani.“ Podívala se na Gemmu, která ležela na břiše roztažená, jako by chtěla dělat hvězdu, tvář měla zabořenou do polštáře, ústa otevřená a lehce pochrupovala. „May a Gem už stojí u dveří,“ dodala.

May potlačila jedovaté zasmání. Kate se na ni podívala.

„Jen jsem si s tebou chtěl pokecat,“ zkusil to ještě Phil. „Chybíš mi.“

„Můžeme to probrat později?“ zarazila ho. „Musím běžet. Čekají na mě. A máme hlad.“

„Zatelefonuješ mi později?“ naléhal na ni.

„Ovšem.“

„Slibuješ, že zavoláš?“

„Samozřejmě,“ odpověděla. „Slibuju.“ Věděla, že když tenhle slib nedodrží, dokáže to sama sobě odpustit.

Sotva položila sluchátko do vidlice, Gemma otevřela oči.

„Kdo to byl?“ zeptala se chrčivě rozespalým hlasem.

„Phil,“ odpověděla Kate. „Vypátral mě tady.“

„Kristepane,“ zamračila se Gemma. „Vím, že ho to vzalo, ale už by se s tím měl vyrovnat. A takhle tě pronásledovat – to už je trochu moc, Kate.“

„Já vím,“ připustila Kate. „Jenže on to myslí dobře. Znáš Phila, je –“

„Neomlouvej ho,“ skočila jí Gemma do řeči. „Tohle nemůže dělat. Člověk by řekl, že mu to bude jasné po tom, co se stalo Beth.“

Rozhostilo se dlouhé ticho. „To se nedá srovnávat,“ ozvala se nakonec Kate. „Beth byla v úplně jiné situaci.“

„Ale zezačátku jsme si to taky nemyslely, co?“ namítla Gemma. „A že to všechno mohlo dopadnout o hodně líp, kdybychom od první chvíle věnovaly pozornost tomu, jak moc vážné to bylo.“

„Byly jsme mladé,“ ozvala se May. „Neměly jsme z toho rozum.“

„Teď ho máme,“ poznamenala May. „Chci tím říct, že Philovi musí dojít, že se na to má vykašlat.“ Zadívala se na Kate. „Víte co, nebudeme se hádat. Zapomeňte na Phila. Ostatně včera večer ti to zřejmě nedělalo nejmenší potíže. Kdes byla, ty hříšnice necudná?“

Kate se sklonila a sesbírala kousky oblečení, které Gemma poházela po pokoji. Pak je kamarádce podala.

„Natáhni to na sebe a já ti to povím u snídaně,“ odpověděla. „A pak vyrazíme na pláž a užijeme si posledních pár dnů dovolené.“

7

Tak už je zpátky. Phil to věděl, protože na tenhle den čekal celou dobu, co byla pryč, a každou minutu každého dne na ni bez ustání myslel. Musel se silou vůle držet, aby jí hodinu co hodinu netelefonoval, a snažit se spokojit s tím, že jí párkrát – no, možná víc než párkrát – zavolal každý večer.

Nikdy mu to nezvedla, až co ji ve stavu naprostého zoufalství vystopoval tak, že obvolal všechny hotely v Kalkanu, což bylo podle všeho místo, kde prakticky nic jiného než hotely nebylo. Nešlo o velký hotel, jak zjistil, když se na něj podíval do Google Earth – což dělal nejméně třikrát či čtyřikrát denně v bláhové naději, že by ji tam snad mohl zahlédnout, přestože moc dobře věděl, že Google Earth není živý přenos přes satelit a že obrázky, jež nabízí, jsou kolik měsíců či let staré. Malý nebo velký, hotelů tam prostě bylo hodně.

A všechny byly plné mužů, kteří hledali někoho, s kým by si dopřáli krátký letní románek, třeba s pohlednou mladou ženou, které ještě nebylo třicet, nedávno se rozešla s přítelem a teď byla rozjitřená a zranitelná a snadno by mohla podlehnout jejich laciným svodům.

Za celý týden uslyšel její hlas jen jedinkrát. Hovor to byl banální, ale jemu se neuvěřitelně ulevilo, že je naživu, že je s ní zase v kontaktu, že jsou opět ve spojení. Jenže pak zavěsila a on se začal cítit ještě o poznání hůř než předtím.

Ano, byl to dlouhý týden, ale teď je Kate zpátky. Teď. Je. Zpátky. Sledoval její let na internetu, díval se, jak se malinké letadýlko šine po obrazovce z letiště u Dalamanu k letišti v Manchesteru. Když přistálo, vyhledal si přílety online, aby měl jistotu, že skutečně dorazila.

Jistě, díky tomu věděl pouze to, že přistálo letadlo, ne že ona byla na palubě. A protože nemohl spát, nasedl na kolo – cyklokrosovou nádheru, sestrojenou tak, aby zvládla jízdu po silnici i terénem, kterou před pár měsíci koupil z druhé ruky – a o půlnoci dojel k jejímu – jejich – domu (tou dobou už přece musela bezpečně projít celní prohlídkou a dorazit domů). V posledních dnech využíval kolo často. Šlapáním si pročišťoval hlavu. Po silnici moc nejezdil, dával přednost stezkám, cestičkám a zadním uličkám, které propojovaly jednotlivé části městečka, zkratkám, o nichž většina lidí neměla ani tušení, takže je nepoužívala, vyhýbala se jim, a to dokonale vyhovovalo jeho touze po samotě.

Když zahnul do ulice, kde stál jejich dům, měsíc se zrovna schoval někam za mraky, ale on to přesto uviděl.

Její auto. Stálo zaparkované před domem. Důkaz, nezvratný důkaz, že se vrátila.

A v patře rozsvícená světla. Její – jejich – ložnice se nacházela v přední části domu. Toho domu, ze kterého se on nabídl, že se vystěhuje, přestože rozchod chtěla ona. Té nabídky teď litoval. Tehdy doufal, že jí tím předvede, jak je vstřícný a ušlechtilý, jenže v praxi to znamenalo, že skončil jako bezdomovec v kamarádově bytě.

Zíral nahoru na okna a najednou se mu před očima zjevila silueta jejího těla. Objevila se za žaluziemi, které tam pořídili společně.

Přestože to byl jen obrys postavy, pohled na ni jím otřásl, až vyjekl. Je v bezpečí. Je doma. Je zpátky.

A teď je na něm, aby to dal všechno do pořádku.

A on to do pořádku dá, ať to stojí, co to stojí.

8

Budík – hlasité, staromódní drnčení zvonku, jež si Kate nastavila v mobilu, protože to byl jediný zvuk, který ji dokázal probudit v šest ráno – vyzváněl ze všech sil. Otevřela oči. Pár vteřin jí trvalo, než si uvědomila, kde je – zpátky doma. Je pondělní ráno a ona má před sebou celý pracovní týden.

První den po návratu z dovolené je vždycky náročný. Ten střih je děsivý: ještě včera byl člověk ponořen do svobodného života jak vystřiženého z barevného filmu, dělal nové věci, potkával neznámé lidi, vedl život, jaký by vést měl. A vzápětí: budík v šest ráno a hurá do reality.

Zírala do stropu. Oči měla opuchlé. Byla strašlivě unavená, mnohem víc, než kdyby bylo normální pondělí. To je k neuvěření, jak jsou dovolené vyčerpávající. Ponocování, přemíra pití, špatný spánek (jedna noc dokonce v cizí posteli, což byla vzpomínka, kterou by moc ráda setřásla. Co se stane na dovolené, má na dovolené taky zůstat) a cestou zpátky zpožděný let, který vedl k tomu, že se domů dostala krátce po půlnoci.

A zjistila, že nemá klíče.

Před odjezdem na dovolenou stáhla z kroužku klíč od domu – vycházela z toho, že na cestách zaručeně nebude potřebovat klíč od zadních dveří, elektronický čip do práce ani klíč od domu rodičů, prostě nic z toho, co měla na kroužku pověšené. Klíč od svého domu schovala do postranní kapsy kabelky a zapomněla na něj, jelikož předpokládala, že až dorazí domů, najde ho tam.

No, a nenašla. V tlumeném světle kabiny vozu vysypala obsah kabelky na sedadlo pro spolujezdce a prohrabala ho.

Klíč neobjevila.

Vybalila všechny věci, které měla v kufru, a roztahala je po celém autě.

Nic.

Vztekle bouchla dveřmi vozu, čímž vzbudila Carla, padesátiletého inženýra ze sousedního domu. Uslyšel hluk a sešel dolů.

Potřebuješ pomoct? zeptal se.

Ztratila jsem klíč. Nechala jsem ho v Turecku. Musel mi někde vypadnout z kabelky.

Aha. Chceš, abych ti pomohl vloupat se dovnitř?

Ty bys to dokázal?

Jasně. Je to snadný. Jen mi musíš říct, u kterého okna ti nebude vadit, že je rozbitý, a vyřídíme to raz dva.

Za deset minut byla uvnitř. V kuchyni měla vyražené okno a v paměti Carlův slib, že ráno zavolá jednomu kamarádovi, který to dokáže spravit.

Následovalo šest hodin spánku a po nich radostně zpátky do práce.

Zpátky k pomalému dojíždění po dálnici M56 do Manchesteru, zpátky k hodinám stráveným absurdním popojížděním po silnici, zpátky k panice, která se jí zmocňovala, kdykoliv před sebou uviděla červená světla brzdících aut a pomyslela si: A kruci, co se tam stalo? Jen ať se moc nezdržím, chci se dostat domů, najíst se, číst si a jít si lehnout.

Zpátky do kanceláří právní firmy, solidní regionální společnosti s dobrou pověstí, jež člověku nabídla slušný plat a naději na kariérní postup, pokud se jí upíše životem i duší. Zpátky k Michaele, šéfové, dvaačtyřicetileté ženě, která si myslela, že to dotáhne dál než jen na Kateinu nadřízenou, a to hlavně proto, že makala a makala a čekala a čekala a odkládala založení rodiny tak dlouho, až zjistila, že na děti je moc pozdě, že sice člověk pořád čte články a rady o tom, jak jsou těhotenství a porod pro ženu po čtyřicítce pořád možné, jenže to nebyl její případ.

A tak Kate nesnášela kvůli tomu, že se dostala na kariérním žebříčku až těsně pod ni, že očividně bude stoupat dál, že si bude moct v pětatřiceti sehnat partnera, takže bude mít spoustu času na to, aby si pořídila pár dětí a život, na jaký měla podle svého hlubokého přesvědčení nárok Michaela.

Zkrátka a dobře, zpátky do každodenní nudy.

Kate spustila nohy z postele. Připadala si úplně vyřízená, skoro jako kdyby se vyrovnávala s časovým posunem po přeletu oceánu. Asi na tom něco bude, napadlo ji: její biologické hodiny se přizpůsobily ponocování a pozdnímu vstávání a teď se najednou musela zvednout z postele o poznání dřív, než byla zvyklá.

Tohle bude dlouhý, únavný den.

Přešla chodbou ke koupelně. Nohy měla opálené, u palce začínalo velké bílé V, táhlo se až ke kotníku a kopírovalo místa, kde měla upnuté pásky sandálů. Usmála se při vzpomínce na to, jak kráčí po tržišti zalitém sluncem, vyhýbá se kupcům, kteří se ji i May a Gemmu snaží přilákat do svých krámků příslibem levných kožených kabelek a šperků z pravého zlata nebo – a to měla nejraději – nabídkou pravých falešných hodinek. Nahlas ji rozesmálo, když jim jeden obchodník, mladý Turek s velkýma očima a nakažlivým úsměvem, zastoupil cestu a zval je ke svému stánku.

Pojďte blíž , volal na ně. Pojďte se alespoň podívat. Nejlepší hodinky v Kalkanu. Opravdové padělky!

A pak se rozesmál a ony se taky smály a šly blíž. Gemma koupila Mattovi rolexky – opravdové, přísahám bohu, nefalšované, skutečné padělané rolexky. Kdyby se život vyvíjel jinak, Kate by Philovi taky něco pořídila. Byly tam švýcarské sportovní hodinky Tag Heuer, ty by ho určitě nadchly, málem je koupila, ale ne: bylo by to matoucí gesto a jí stačilo to, jak se Phil chová i bez hodinek.

Sprše trvalo několik minut, než se zmohla na teplou vodu. Na okamžik Kate napadlo, jestli není něco s bojlerem – Budu muset říct Philovi, aby se na to podíval , pomyslela si a pak si uvědomila, že Phila už nemá na řešení podobných problémů k dispozici, takže bude muset zavolat někomu jinému. Napadlo ji, že mají – tedy že ona má – uzavřenou smlouvu na opravárenské služby, jenže o tyhle věci se vždycky staral Phil, takže mu možná bude muset zavolat, aby to zjistila, tedy pokud tu smlouvu někde nenajde, třeba v nějaké zásuvce v kuchyni nebo tak někde… Vtom dorazila horká voda a Kate rázem přesunula opravu bojleru na seznam věcí, které můžou počkat – což znamenalo, že na to zapomene.

Když byla hotová, zavřela vodu a sáhla po osušce. Pohybovat se po tichém domě bylo nezvyklé. Phil byl ranní ptáče, a když Kate končila se sprchováním, byl už zpravidla dole, oblečený, měl puštěné rádio, takže ona se utřela, namalovala, k tomu nejčastěji slyšela pořad Dnešek , popřípadě něco z Rádia Jedna, a do patra se k ní linula vůně kávy.

Ale dneska ne. Dnes byl dům tichý a nijak nevoněl.

Dovolená byla bezvadná, pořád se něco dělo a každou chvíli se měla s kamarádkami čemu smát. Odmyslíme-li si, že jí Phil v jednom kuse volal – což přestalo po onom ranním telefonátu do hotelu –, bylo docela snadné zapomenout na rozchod a na všechno, co s tím souvisí. Přesně to přece potřebovala.

Jenže teď je po dovolené a realita na ni dolehla plnou silou. Bylo jí jasné, že to nebude lehké.

9

Bylo chvíli po osmé, seděla u počítače a na stole měla velký hrnek kávy.

Po pár minutách dorazil Gary, její soused, tělnatý třicátník, otec tří dětí. Kancelář byla uspořádaná jako otevřený prostor, kde má každý pro sebe jen malý stůl – a to bez papírů, což byla součást firemní politiky – oddělený od toho, kdo sedí vedle, jen nízkou zástěnou. Po celé kanceláři byly rozeseté uzavřené kóje, kam se člověk mohl uchýlit, když potřeboval soukromí na jednání nebo se chtěl na něco soustředit, ale obecně platilo, že všichni seděli u svých stolů a každý, kdo šel náhodou kolem, si je mohl prohlédnout. Kate to zase tak moc nevadilo. Začala svou pracovní kariéru v době, kdy takovéhle uspořádání bylo v podstatě normální. Některé starší spolupracovníky to ale upřímně štvalo.

Patřil k nim i Gary. Než je sestěhovali do otevřeného, neděleného prostoru, byl hrdý na to, že okupuje svou vlastní kancelář, byť prťavou a bez oken. Než ji získal, stálo ho to roky práce, a to, že o ni přišel, dodnes nerozdýchal. Kate chovala podezření, že by se spíš srovnal se snížením platu než se ztrátou toho kumbálu. Bylo v tom jakési viditelné zhoršení společenského postavení, a to nedokázal překousnout.

Projevovalo se to tím, že v jednom kuse nadával. V otevřeném prostoru kanceláře ho mohli všichni slyšet, takže tím předváděl mladším kolegům, že ho sice vystěhovali z jeho kanceláře, ale z vedení firmy strach nemá.

„Vítej doma,“ oslovil Kate. „Ta podělaná doprava byla dnes ráno zase zasekaná jako obvykle.“

„Z naší strany to zas tak hrozný nebylo,“ poznamenala Kate. „Standardní pomalé popojíždění nekonečného proudu aut.“

„Dojíždět z Glossopu je totálně na pytel,“ oznámil jí Gary a potřásl hlavou. „Prostě na hovno. Ale to je fuk. Jaká byla dovolená?“

„Skvělá. Fakt moc dobrá.“ Řekla by to, i kdyby dovolená byla naprostá noční můra a průšvih všech průšvihů. Takhle prostě člověk jedná v práci, zvlášť s lidmi, které jinak než ze zaměstnání nezná. Bylo to zvláštní: den za dnem seděla kousek od Garyho, slyšela ho, jak se baví s manželkou o účtech, které musí zaplatit za soukromé školy, jak se s kamarády domlouvá, že půjdou večer na pivo, věděla, že v rugby fandí mužstvu Nosorožců z Leedsu, ve fotbale Sheffieldské středě a že vášnivě nenávidí Arsenal, a přesto všechno ho vůbec neznala. Navzdory tomu, kolik času trávili těsně vedle sebe, se nikdy nedostali dál než k výměně zdvořilostních frází a jalovému tlachání o ničem. Gary nejspíš nevěděl ani to, že se rozešla s Philem.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kate musí zemřít.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.