Meč králů

Vyšlo také v tištěné verzi

Vyrobeno pro společnost Palmknihy - eReading

Bernard Cornwell

Meč králů – e-kniha

Copyright © BB/art s. r. o., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Meč králů

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o. v roce 2020

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2019 Bernard Cornwell

Mapa © 2019 John Gilkes

All rights reserved.

Z anglického originálu Sword of Kings

(First published by HarperCollinsPublishers in London,

Great Britain, 2019)

přeložil © 2020 Jiří Beneš

Redakce textu: Zuzana Pokorná

Jazyková korektura: Mirka Jarotková

Tisk: FINIDR, s.r.o. Český Těšín

První vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-759-5358-2 tištěná kniha

ISBN 978-80-759-5405-3 ePub

ISBN 978-80-759-5406-0 mobi

ISBN 978-80-759-5407-7 PDF

Meč králů věnuji Suzzane Pollakové

Mapa

MÍSTNÍ NÁZVY

Způsob psaní jmen v anglosaské Anglii byl kolísavý, proměnlivý a nejistý, bez důsledností a zásad, i pokud šlo o názvy samy. Londýn byl tedy uváděn a zaznamenáván jako Lundonia, Lundenberg, Lundenne, Lundene, Lundenwic, Lundenceaster či Lundres. Uvědomuji si, že někteří čtenáři by nepochybně dali přednost jiným názvům, než jaké uvádím v následujícím přehledu i v celé své knize, ale já jsem obvykle využil pravopisných znění, která jsem našel v Oxford Dictionary of English Place-Names (Oxfordském slovníku místopisných názvů) nebo v Cambridge Dictionary of English Place-Names pro léta 871–899 n. l., dobu vlády Alfreda Velikého. Ani toto řešení však není zcela spolehlivé. V roce 956 se např. Hayling Island psal dvěma různými způsoby – Heilincigae a Hæglingaiggæ. A ani já jsem nebyl vždy důsledný, takže jsem dal přednost moderní Anglii (England) před názvem Englaland a místo Norðhymbralond užívám názvu Northumbrie, abych nevyvolal dojem, že hranice či meze starodávného království se shodují s hranicemi dnešního hrabství. Takže i tento seznam, stejně jako způsob psaní názvů samých, je kolísavý a nedůsledný.

Andefera

Andover, hrabství Wiltshire

Basengas

Basing, hrabství Hampshire

Bebbanburg

Bamburgh, hrabství Northumberland

Beamfleot

Benfleet, hrabství Essex

Caninga

ostrov Canvey, hrabství Essex

Ceaster

Chester, hrabství Cheshire

Celmeresburh

Chelmsford, hrabství Essex

Cent

hrabství Kent

Cestrehunt

Cheshunt, hrabství Hertfordshire

Cippanhamm

Chippenham, hrabství Wiltshire

Colneceaster

Colchester, hrabství Essex

Contwaraburg

Canterbury, hrabství Kent

Cyningestun

Kingston nad Temží, hrabství Surrey

Crepelgate

Cripplegate, Londýn

Dumnoc

Dunwich, hrabství Suffolk

East Seax

hrabství Essex

Elentone

Maidenhead, hrabství Berkshire

Eoferwic

saské jméno Yorku, hrabství Yorkshire

Fæfresham

Faversham, hrabství Kent

Farnea Islands

Farneské ostrovy, hrabství Northumberland

Fearnhamme

Farnham, hrabství Surrey

Ferentone

Farndon, hrabství Cheshire

Fleot

řeka Fleet, Londýn

Fughelness

Foulness, hrabství Essex

Gleawecestre

Gloucester, hrabství Gloucestershire

Grimesbi

Grimsby, hrabství Lincolnshire

Hamptonscir

hrabství Hampshire

Heahburh

smyšlené jméno pro Whitley Castle, Cumbrie

Heorotforda

Hertford, hrabství Hertfordshire

Humbre

řeka Humber

Jorvik

dánské jméno Yorku, hrabství Yorkshire

Ligan

řeka Lea

Lindcolne

Lincoln, hrabství Lincolnshire

Lindisfarena

Lindisfarne, hrabství Northumberland

Luddská brána

Ludgate, Londýn

Lupiae

Lecce, Itálie

Lundene

Londýn

Mameceaster

Manchester

Ora

Oare, hrabství Kent

Sceapig

ostrov Sheppey, hrabství Kent

St Cuthbert’s Cave

(jeskyně sv. Cuthberta), Holburn, hrabství

Strath Clota

království v severozápadním Skotsku

Suðgeweork

Southwark, Londýn

Swalwan Creek

kanál Swale, ústí Temže

Temes

řeka Temže

Toteham

Tottenham, Velký Londýn

Tuede

řeka Tweed

Weala

říčka Walbrook (dnes podzemní), Londýn

Werlameceaster

St Albans, hrabství Hertfordshire

Westmynster

Westminster, Londýn

Wicumun

High Wycombe, hrabství Buckinghamshire

Wiltunscir

hrabství Wiltshire

Wintanceaster

Winchester, hrabství Hampshire

ČÁST PRVNÍ
Hlupákova mise

Kapitola první

Gydene se nevrátila.

Nebyla to moje první loď, která zčistajasna zmizela. Moře je obrovské a lodě jsou malé, a Gydene, což znamená bohyně, byla jedna z nejmenších. Postavili ji v Grimesbi na řece Humbre a dali jí jméno Haligwæter. Když jsem ji kupoval, měla už za sebou rok služby rybářům, a protože jsem ve své flotile nechtěl mít loď, která se jmenuje Svěcená voda, zaplatil jsem jedné panenské dívce šilink, aby se vymočila na jejím dně. Pak jsem Haligwæter přejmenoval na Gydene a dal ji bebbanburským rybářům. Ti rozhazovali své sítě daleko od pobřeží, a když se jednoho větrného dne pod šedivou oblohou opět tříštily zpěněné vlny o skaliska Farneských ostrovů a Gydene se nevrátila, předpokládal jsem, že ji vlny přemohly a daly malé bebbanburské vesničce šest nových vdov a bezmála třikrát tolik sirotků. Možná jsem jí měl nechat původní jméno, neboť všem plavcům je známo, že přejmenováním lodi člověk pokouší osud. I když také vědí, že panenská moč neblahý osud odvrací. Jenže bohové dokážou být stejně krutí jako moře.

A pak se objevil Egil Skallagrimmrson. Jako vždy připlul podél pobřeží ze své usedlosti, kterou jsem mu dal na samé hranici bebbanburského panství s královstvím skotského krále Constantina, a v podpalubí své vikinské lodi Banamaðr měl mrtvolu. „Moře ji vyplavilo v ústí Tuede,“ řekl. „Myslím, že je to jeden z tvých, ne?“

„V ústí Tuede?“ opakoval jsem.

„Na jižním pobřeží. Vyhodil ho tam příliv a už na něm hodovali racci.“

„To vidím.“

„Je to jeden z tvých lidí, že?“

„Je,“ přikývl jsem. Poznal jsem, že mrtvý je Haggar Bentson, rybář, kormidelník Gydene, mohutný chlap, který až moc holdoval pivu, mlátil svou ženu a vůbec to byl násilník zjizvený z nesčetných rvaček, ale také dobrý námořník.

„Podle mě se neutopil,“ poznamenal Egil.

„Taky si myslím.“

„A racci ho nezabili,“ dodal Egil pobaveně.

„Ne,“ souhlasil jsem. „Racci to nebyli.“ Protože Haggar zemřel mečem nebo sekerou. Jeho mrtvola byla nahá a bílá jako rybí maso, tedy kromě rukou a toho, co zbylo z obličeje, a přes břicho, hruď a stehna se táhly velké sečné rány, které už moře stačilo čistě vymýt.

Egil se dotkl špičkou boty zející rány, jež rozsekla Haggarovu hruď od ramene k hrudní kosti. „Podle mě ho zabila tahle,“ řekl. „Sekerou. Ale ještě předtím mu někdo ušmikl koule.“

„Taky jsem si všiml.“

Egil se sehnul a stáhl mrtvému spodní čelist. Egil Skallagrimmrson byl silný muž, ale přesto mu dalo námahu mrtvá ústa rozevřít. Čelistní kloub vrzl a Egil se narovnal. „A taky mu vytrhl zuby,“ dodal.

„A vypíchl oči.“

„O to se už mohli postarat racci. Po očích jdou nejdřív.“

„Ale jazyk mu nechali – myslím ti, co ho zabili,“ poznamenal jsem. „Chudák.“

„Jo, měl bídnou smrt,“ souhlasil Egil a obrátil se ke vstupu do přístaviště. „Napadají mě jen dva důvody, proč ho před smrtí mučili.“

„Jaké?“

„Aby se pobavili – třeba je nějak urazil,“ pokrčil rameny. „A ten druhý? Možná ho chtěli přimět, aby mluvil. Proč by mu jinak nechávali jazyk?“

„Oni? Myslíš Skotové?“

Egil znovu pohlédl na znetvořenou mrtvolu. „Musel někomu hnout žlučí, ale Skotové jsou v poslední době v klidu. Na ně se mi to moc nezdá. Mohlo za tím být něco osobního. Třeba pil krev nějakému jinému rybáři.“

„A žádná další mrtvola?“ zeptal jsem se, protože posádku Gydene tvořilo šest mužů a dva chlapci. „Nebo trosky lodi?“

„Jenom tenhle chudák. Ale ostatní mohou být pořád ještě ve vodě.“

Víc už k tomu nebylo co říct ani udělat. Uvažoval jsem, že pokud Gydene neukořistili Skotové, byli to buď norští nájezdníci, nebo jiná fríská loď, jejíž posádka využila počasí časného léta, aby se obohatila o úlovek sleďů a tresek, s nímž se Gydene vracela. Ale ať to byl kdo byl, loď byla pryč, a pokud někdo z posádky přežil, zřejmě už seděl na veslařské lavici těch, co je přepadli. A tohle podezření se změnilo téměř v jistotu, když o dva dny později moře vyplavilo na pobřeží severně od Lindisfareny samotnou Gydene. Byla bez stěžně a ve chvíli, kdy ji vlny vynesly na písek, se zřejmě sotva držela na vodě. Žádná další mrtvá těla se už neobjevila, pouze trosky lodě, které jsme nechali ležet na písku, aby se o ně postaraly podzimní bouře.

Týden potom, co moře vyplavilo Gydene, zmizela další rybářská loď, ale tentokrát za bezvětrného dne, tak klidného, jaký jen mohou plavcům bohové dopřát. Jmenovala se Swealwe a její kapitán, podobně jako Haggar, rád rozhazoval sítě daleko od pobřeží. O tom, že se Swealwe nevrátila, jsem se dozvěděl od tří vdov, které přišly do Bebbanburgu v doprovodu zpola bezzubého vesnického kněze jménem otec Gadd. „Víš, pane…,“ začal.

„Co mám vědět?“ nenechal jsem ho domluvit, i když jsem se musel držet, abych nenapodobil jeho šišlání, protože mu chybělo pár zubů.

Kněz byl zjevně nervózní a měl k tomu důvod. Už dříve se ke mně doneslo, že ve svých kázáních lamentuje nad tím, že pánem jejich vesnice je pohan. Ale když teď tomu pohanovi stál tváří v tvář, odvaha ho opustila.

„Bolgar Haruldson, pane. Je to…“

„Já vím, kdo je Bolgar,“ přerušil jsem ho znovu. Byl to další z rybářů.

„Viděl na obzoru dvě lodě, pane. Právě v den, kdy se Swealwe nevrátila.“

„Po moři se plaví spousta lodí,“ pokrčil jsem rameny. „Většinou obchodních. Bylo by s podivem, kdyby nějakou nezahlédl.“

„Bolgar řekl, že pluly k severu a pak zase k jihu.“

Nejdřív jsem nevěděl, o co tomu hlupákovi jde, ale nakonec jsem to pochopil. Posádka Swealwe veslovala na volné moře a zkušený rybář Bolgar viděl, kde zmizela za horizontem. A pak uviděl vrcholky stěžňů dvou lodí, které pluly směrem k Swealwe a po nějaké době se vracely zpátky. Swealwe se v tu dobu nacházela za horizontem a jediným viditelným důkazem, který mohl potvrzovat domněnku, že s oněmi tajemnými loděmi přišla do styku, byly jejich stěžně – to, že se nejdřív pohybovaly k severu a po nějaké době opět k jihu. A takový manévr v žádném případě nenasvědčoval tomu, že šlo o obchodní plavidla. „Měl jsi s sebou přivést i Bolgara,“ řekl jsem. Pak jsem dal třem vdovám stříbro a knězi dvě pence za to, že mi zprávu přinesli.

„Jakou zprávu?“ zeptal se mě Finan ten večer.

Seděli jsme na lavici před bebbanburskou síní a přes východní palisádu pozorovali vlnící se odraz měsíce na mořské hladině. Zevnitř síně k nám doléhal zpěv a smích mužů. Byli to mí bojovníci, všichni kromě těch, kteří právě drželi stráž na palisádách. Slabý východní větřík k nám přinášel pach moře. Byl klidný večer a bebbanburské panství si od chvíle, kdy jsme před rokem v pevnosti na vrcholu hory porazili Skölla, užívalo míru. Tehdy, po tom strašném boji, jsme si mysleli, že Norové jsou poraženi a západní část Northumbrie je tím zastrašená. Ale poutníci, kteří přicházeli přes horské průsmyky, přinášeli zprávy o tom, že Norové se k nám hrnou dál. Jejich dračí lodě přistávaly na našich západních pobřežích a jejich bojovníci hledali půdu, na níž by se mohli usadit. Žádný Nor se však neprohlašoval za krále, jako to udělal Sköll, a žádný nepřekročil hory, aby rušil klid na bebbanburských pastvinách, a tak přece jen panoval sice křehký, ale přesto mír. Král Constantin z Alby, kterou někteří nazývají Skotskem, bojoval s Nory ze Strath Cloty, vedenými králem Owainem, ale nás nechával Owain na pokoji a Constantin zase potřeboval mír s námi do doby, než Owainovy Nory porazí. Můj otec tomu říkal „skotský mír“, čímž mínil, že ani v té době divoké nájezdy skotských zlodějů dobytka neustávají. Jenže k nim docházelo odjakživa a my jsme na ně odpovídali nájezdy do skotských údolí s cílem přivést dobytek zpátky. Kradli jsme jim tolik, co kradli oni nám, takže by bylo pro obě strany jednodušší, kdyby žádné nájezdy nekonaly. Ale i v dobách míru se mladí muži musí učit způsobům války.

„Zprávu o tom, že tam někde,“ ukázal jsem na moře, „jsou nepřátelé, kteří nás připravili o dvě lodě.“

„Nepřátelé byli, jsou a budou,“ prohlásil Finan klidně.

„Ale tihle se mi nelíbí,“ opáčil jsem.

Finan, můj nejbližší druh, byl Ir, který bojoval s vášní vlastní jeho národu a s dovedností bohů. „Chceš říct, žes ucítil, že tu něco smrdí?“ zeptal se.

Přikývl jsem. Stává se, že poznání nepochází z ničeho určitého a člověk opravdu jen tuší, že se něco chystá – cítí to z pachu, který nos není schopen zaznamenat, nebo ze strachu, k němuž není důvod. Bohové nás chrání a varují nás před nebezpečím svěděním nervů, či náhlou jistotou, že v nevinně vyhlížející krajině se skrývají vrazi.

„Proč by jinak Haggara mučili?“ zeptal jsem se.

„Protože to byl mizerný bastard.“

„To byl,“ souhlasil jsem, „ale i tak se mi zdá, že k tomu měli pádnější důvod.“

„Tak co hodláš dělat?“

„Vyrazit na lov, co jiného?“

Finan se zasmál. „Že by ses nudil?“ Nic jsem na to neřekl. „Ano, nudíš se,“ zasmál se znovu, „a hledáš záminku, abys mohl vyplout se Spearhafokem.“

A to byla pravda. Chtěl jsem se svou lodí vyplout na moře a vyrazit s ní na lov.

Nesla jméno podle krahujce, který hnízdí v řídkých bebbanburských lesích, a podobně jako tento dravý pták byl Spearhafoc lovec. Měl dlouhý trup, nízkou výšku štítnice nad hladinou, vzdorně vztyčenou příď, na níž se vypínala hlava krahujce vyřezaná z dubového kmene, a čtyřicet veslařských lavic. Postavili ji dva fríští bratři, kteří opustili svou zemi, na břehu řeky Humbre si založili loděnici a tam zbudovali Spearhafoc z dobrého mercijského dubu a jasanu. Trup tvořilo na každém boku jedenáct dlouhých planěk přibitých na kostru a stěžeň z pružné northumbrijské borovice, který nesl ráhno, na němž se ve větru hrdě vzdouvala plachta. Hrdě proto, že se na ní skvěla vlčí hlava, můj znak a symbol Bebbanburgu. Vlk a krahujec, oba draví lovci. Dokonce i Egil Skallagrimmrson, který jako většina Norů pohrdal saskými loděmi a saskými plavci, Spearhafoc neochotně ocenil. „I když to vlastně není saská loď, že?“ dodal. „Je přece fríská.“

Saská nebo fríská, Spearhafoc vyplul za mlžného letního rána z úzkého bebbanburského přístavního kanálu a zamířil na moře. Od chvíle, kdy jsem se dozvěděl zprávu o ztrátě Swealwe, už uplynul týden, během něhož se mí rybáři neodvažovali dál od pevniny. Ve všech bebbanburských přístavištích a vlastně po celém pobřeží panoval strach, a tak se Spearhafoc vydal za pomstou. Probíhal příliv, bylo bezvětří a loď, hnaná ostrými rázy veslařů proti proudu, za sebou zanechávala rozšiřující se brázdu. Jedinými zvuky, které se v neustále opakovaném rytmu ozývaly, bylo vrzání dříků vesel v havlenkách a šum zčeřené vody ubíhající podél trupu, obojí doprovázené teskným křikem racků nad velkou bebbanburskou pevností.

Čtyřicet mužů tahalo za dlouhá vesla a dalších dvacet se krčilo buď mezi lavicemi, nebo na příďové plošině. Všichni měli drátěnou zbroj a své zbraně, i když kopí, sekery a meče veslařů byly spolu s hromadami štítů naskládané uprostřed lodi. Já a Finan jsme stáli na zádi na malé kormidelní palubě. „Snad začne později foukat,“ nadhodil Finan.

„Anebo taky ne,“ zabručel jsem.

Finan se nikdy necítil na moři dobře, stejně jako nikdy nepochopil mou lásku k lodím, a ten den mě doprovázel jen proto, že si od naší výpravy sliboval boj. „I když ti, co zabili Haggara, jsou už nejspíš dávno pryč,“ zavrčel, když jsme opouštěli přístavní kanál.

„Asi ano,“ souhlasil jsem.

„Takže jen marníme čas.“

„Zřejmě.“ Spearhafoc zvedal příď proti dlouhým vzdutým vlnám a Finan se co chvíli musel chytit vaznice, aby udržel rovnováhu. „Sedni si a dej si pivo,“ poradil jsem mu.

Pluli jsme směrem k vycházejícímu slunci. Jak se oteplovalo, začínal se od západu zvedat slabý větřík, a to stačilo, aby posádka vytáhla ráhno a nechala nadout plachtu s vlčí hlavou. Veslaři vděčně složili vesla a Spearhafoc se houpal na pomalu se vzdouvajících vlnách. Pobřeží už zůstalo kdesi v mlžné dálce za námi. V blízkosti Farneských ostrovů jsme uviděli dvě malá rybářská plavidla, ale jakmile jsme se dostali dál na volné moře, nezahlédli jsme jediný lodní trup ani vrcholek stěžně, jako bychom byli v celém širém světě sami. Po většinu doby jsem nechal kormidelní veslo volně splývat vodou, a tak nás slabý vítr, jenž stěží stačil nadout těžkou plachtu, pomalu unášel k východu. A zatímco slunce stoupalo na oblohu, většina mých mužů pospávala.

Čas snění. Takhle nějak musel vypadat Ginnungagap, prázdno, jež existovalo mezi výhní nebes a ledem pod nimi, prostor, ve kterém vznikl svět. Pluli jsme v modrošedé prázdnotě, v níž mé myšlenky bloudily bez cíle pomalu jako naše loď. Také Finan spal. Občas, když větřík ještě víc zeslábl, se plachta svěsila, ale pak se při náhlém závanu opět s temným žuchnutím vzdula. Jediným důkazem o tom, že se vůbec pohybujeme, bylo slabé čeření vody v brázdě za lodí.

A v téhle prázdnotě jsem přemýšlel o králích a o smrti, protože Edward stále žil. Ten Edward, který se prohlásil za Anglorum Saxonum Rex, krále všech Anglů a Sasů. Byl králem Wessexu, Mercie a Východní Anglie a stále žil. Trápený nemocí se uzdravoval a znovu uléhal v bolestech, dokonce se už říkalo, že umírá, a přesto stále žil. A já jsem přísahal, že až Edward zemře, zabiju dva muže. Zavázal jsem se k tomu, i když jsem neměl tušení, jak tu přísahu splním.

Protože abych to udělal, musel bych opustit Northumbrii a vydat se hluboko do Wessexu. Jenže tam jsem byl Uhtred Pohan, Uhtred Bezbožný, Uhtred Zrádný, Uhtred Ealdordeofol, tedy něco jako Lucifer, kníže pekel, ale nejčastěji Uhtredærwe, což znamená Uhtred Zlý. Ve Wessexu jsem měl mocné nepřátele, ale jen málo přátel. A to mi dávalo tři možnosti: buď bych mohl vytáhnout na jih s malým vojskem, které by bylo nevyhnutelně poraženo, nebo tam jít jen s několika muži a riskovat, že mě nepřátelé objeví, anebo přísahu nesplnit. První dvě možnosti by zcela jistě skončily mou smrtí a třetí bych si vysloužil hanbu muže, který nedokáže dostát svému slovu, hanbu křivopřísežníka.

Mé ženě Eadith bylo jasné, co bych měl udělat. „Prostě tu přísahu nedodržíš,“ prohlásila. Leželi jsme spolu v naší ložnici za velkou bebbanburskou síní a já jsem zíral na trámy krovu zčernalé kouřem a tmou. Nic jsem na to neřekl. „Nech je, ať se tam povraždí mezi sebou,“ pokračovala. „Je to záležitost těch na jihu, ne naše. My jsme tady v bezpečí.“ Měla pravdu, byli jsme v bezpečí Bebbanburgu, a přesto mě její slova popudila. Přísahy, které skládáme, slyší bohové, a když je nedodržíme, riskujeme jejich hněv. „Jsi snad ochotný kvůli pitomé přísaze zemřít?“ naléhala Eadith. I ona už byla popuzená. „To chceš?“ Samozřejmě jsem nechtěl zemřít, ale chtěl jsem žít, aniž bych s sebou nesl hanbu křivopřísežníka.

Od myšlenek na bezvýchodné dilema mě odvedl Spearhafoc tím, že v sílícím větru zrychlil, a tak jsem se znovu chopil kormidelního vesla a ucítil, jak se dlouhá páka kormidla chvěje. Aspoň že tahle volba je jednoduchá. Nějací cizinci zabili mé muže a my jsme pluli zčeřeným mořem, abychom je pomstili. „Už jsme doma?“ zeptal se náhle Finan.

„Myslel jsem, že spíš.“

„Jenom jsem klímal,“ zabručel, pak se pozvedl a rozhlédl se. „Tamhle je loď,“ řekl.

„Kde?“

„Tam,“ ukázal na sever. Ze všech mužů, které jsem kdy poznal, měl Finan nejlepší oči. Sice mu stejně jako mně roky přibývaly, ale zrak měl pořád ostrý. „Vidím jen stěžeň, ale bez plachty,“ dodal.

Zíral jsem do mlžného oparu, ale nic jsem nespatřil. Ale pak přece jen… Na pozadí bledé oblohy se jevila nepatrná skvrnka. Že by stěžeň? Na chvíli jsem ji ztratil, ale potom zase… Obrátil jsem loď k severu. Plachta se vzpírala, dokud jsme nepřitáhli její pravoboční stranu, ale pak Spearhafoc znovu chytil vítr a šum vody, která ubíhala podél boků, zesílil. Muži, probuzení náhlým pohybem lodi, se probrali a všichni pátrali po vzdáleném plavidle.

„Nemá vytaženou plachtu,“ opakoval Finan.

„Plují proti větru, takže veslují. Zřejmě obchodní loď.“ Sotva jsem to dořekl, nepatrná čárka na obzoru zmizela a místo ní se objevila čerstvě spuštěná plachta. Ta už byla mnohem zřetelnější než holý stěžeň. „Obracejí směrem k nám,“ zamumlal jsem.

„To je Banamaðr,“ řekl Finan.

„Jen tak hádáš, co?“ zasmál jsem se.

„Nehádám. Má na plachtě orla, takže je to Egil.“

„Ty to vidíš?“

„Ty ne?“

Obě naše lodě teď pluly k sobě a během chvíle jsem i já jasně uviděl horní okraj trupu natřený vápnem, který zřetelně vystupoval nad temnějšími spodními plaňkami. Stejně tak jsem už rozeznal velký černý obrys rozkřídleného orla na plachtě a orlí hlavu na přídi. Finan měl pravdu, byl to Banamaðr, loď, jejíž jméno znamenalo „zabiják“. Egilova loď.

Když se Banamaðr dostal blíž, poručil jsem naši plachtu podkasat a nechal Spearhafoc volně se kolébat na vlnách. Bylo to znamení, že Egil může připlout těsně k našemu boku, a pak už jsem jen sledoval, jak se stáčí směrem k nám. Banamaðr byl menší než Spearhafoc, ale stejně tak štíhlý, zkrátka nájezdnická loď postavená ve Frísii a Egilova radost, neboť jako téměř všichni Norové byl nejšťastnější, když se plavil po moři. Díval jsem se, jak se voda tříští o hranu její přídě a zpěněná ubíhá podél boků. Loď se stále otáčela. Velké ráhno se svinutou plachtou už měla dole a muži ho ukládali na palubu po délce lodi. A pak už se hladce, jak jen si může každý námořník přát, Banamaðr smykem stočil podél našeho pravoboku. Muž na přídi nám hodil lano a další člen posádky vrhl druhé lano ze zádi směrem ke mně. Pak Egil houkl na posádku, ať muži přehodí přes světlou štítnici plachtovinu nebo pláště, aby ztlumili náraz a plaňky se neodíraly. „Tak co, děláš to, co si myslím já, že děláš?“ křikl na mě a zazubil se.

„Spíš marním čas,“ odpověděl jsem.

„Třeba ne.“

„A ty?“

„Hledám bastardy, kteří přepadli tvoje lodě, co jiného? Můžu k tobě na palubu?“

„Samozřejmě.“

Egil chvíli čekal, až se vlny uklidní, a pak přeskočil k nám. Byl to Nor, pohan, básník, námořník a válečník. Byl vysoký jako já a světlé vlasy nosil dlouhé a divoce rozevláté. Byl vždy oholený, bradu měl ostrou jako příď dračí lodi, nos jako čepel sekery, hluboko posazené oči a na rtech věčný úsměv. Muži ho následovali bez váhání a ještě dychtivěji za ním šly ženy. Znal jsem ho teprve rok, ale za tu dobu jsem si ho oblíbil a získal si mou důvěru. Byl mladý, klidně mohl být mým synem, a přivedl mi sedmdesát norských bojovníků, kteří mi za to, že jsem jim dal půdu podél jižního břehu Tuede, přísahali věrnost.

„Měli bychom se dát na jih,“ prohlásil Egil rezolutně.

„Proč na jih?“ zeptal jsem se.

Egil kývl na pozdrav Finanovi. „Dobré ráno, pane.“ Vždycky říkal Finanovi „pane“ a oba to brali s pobavením. „Podle mě svůj čas nemarníš.“ Pak se obrátil znovu ke mně. „Setkali jsme se se skotským obchodníkem, který plul na sever, a ten nám řekl, že tam dole viděl čtyři lodě,“ kývl hlavou směrem k jihu. „Daleko na moři, mimo dohled ze země. Čtyři saské lodě – jenom tam stály a čekaly. Jedna ho zastavila a žádala poplatek tři šilinky, a když ho nemohl zaplatit, vzali mu celý náklad.“

„Poplatek?“

„Jo. A tvým jménem.“

„Mým jménem?“ opakoval jsem tiše. Cítil jsem, že ve mně začíná kypět hněv.

„Právě se vracím, abych ti to řekl,“ dodal Egil a pohlédl na Banamaðr, na němž čekalo asi čtyřicet mužů jeho posádky. „Na to, abych se sám zmocnil čtyř lodí, nemám, ale spolu bychom s nimi mohli něco udělat.“

„A kolik mužů je na těch lodích?“ zeptal se Finan dychtivě, když se konečně vyškrábal na nohy.

„Ta, která zastavila Skota, jich měla čtyřicet, jak mi řekl. Další dvě prý jsou zhruba stejně velké a poslední je menší.“

„Ano, něco bychom s nimi mohli udělat,“ souhlasil jsem.

Zatímco nás poslouchal, pozoroval Finan Egilovu posádku. Tři muži se pachtili s orlí hlavou a snažili se ji sundat z přídě. Když se jim to podařilo, položili těžký kus dřeva na krátkou příďovou palubu a pak pomáhali ostatním odvázat plachtu. „Co to dělají?“ zeptal se Finan.

Egil se obrátil ke své lodi. „Kdyby ti neřádi uviděli plavidlo s orlem na plachtě, věděli by, že jsme bojová loď,“ odpověděl. „A kdyby uviděli mého orla, bylo by jim okamžitě jasné, že jsem to já. Tak jsem poručil, aby plachtu obrátili. Jsme malá loď a budou nás považovat za snadnou kořist,“ dodal a zazubil se.

Hned jsem jeho plán pochopil. „Takže my poplujeme za vámi?“

„Ano, a s vesly,“ navrhl. „Kdybyste pluli pod plachtou, uviděli by vás dřív. Nalákáme je na Banamaðr jako na návnadu a pak mi je pomůžete dorazit.“

„Pomůžete?“ opakoval jsem ironicky. Jenom se zasmál.

„Ale co jsou zač?“ zeptal se Finan.

Uvažoval jsem o tom celou dobu, co jsme veslovali na jih. Egil se už vrátil na svou loď, která plula před námi s plachtou bez znaku na přední straně. Navzdory Egilovu návrhu plul i Spearhafoc pod plachtou, ale nejmíň půl míle za Banamaðrem. Nechtěl jsem, aby se mí muži před bojem unavili veslováním, a tak jsme se dohodli, že jakmile Egil ty cizí lodě uvidí, obrátí se a bude předstírat útěk směrem k pobřeží. Doufali jsme, že takhle je přivede před nás, abychom na ně mohli zaútočit ze zálohy. To už budeme mít plachtu staženou, takže nepřátelé neuvidí vlčí hlavu a budou si myslet, že jsme také jen obchodní loď, a tedy další snadná kořist. Rovněž my jsme sejmuli hlavu krahujce z přídě, aby nás neprozradila. Účelem těchto symbolů je usmiřovat bohy, zastrašovat nepřátele a odhánět zlé duchy, ale bylo zvykem je v bezpečných vodách snímat, a tak nejsou na přídi na konci předního vazu pevně přibité nebo spojené úkosem a dají se snadno sejmout.

„Takže Sasové se čtyřmi loděmi,“ uvažoval Finan.

„A chytří Sasové,“ dodal jsem.

„Chytří? Tomu říkáš chytrost, když do tebe někdo dloubá ostrým klackem?“

„Útočí na bebbanburské lodě, ale jen proto, aby popudili někoho jiného. Jak dlouho myslíš, že bude trvat, než se král Constantin dozví, že Uhtred z Bebbanburgu zabavuje náklad skotským obchodníkům?“

„Nejspíš se to už dozvěděl.“

„Takže za jak dlouho se Skotové rozhodnou nás potrestat?“ uvažoval jsem dál. „Constantin sice bojuje s Owainem ze Strath Cloty, ale i tak má lodě, které může poslat na naše pobřeží.“ Upřeně jsem sledoval Banamaðr, lehce nakloněný pod západním větrem, za nímž se táhla zpěněná brázda. Na tak malé plavidlo to byla rychlá a živá loď. „Zkrátka někdo se snaží dostat nás do konfliktu se Skoty,“ zakončil jsem úvahu.

„A nejen se Skoty,“ dodal Finan.

„Nejen se Skoty,“ souhlasil jsem. Podél našeho pobřeží se plavily lodě ze Skotska, Východní Anglie, Frísie a ze všech vikinských končin, dokonce i z Wessexu. A já jsem nikdy od těchto obchodníků žádné poplatky nevybíral, protože jsem nepovažoval za svou zásluhu ani újmu, když podél mého pobřeží propluje loď naložená kůžemi nebo hrnci. Je pravda, že pokud taková loď vplula do některého z mých přístavišť, pak jsem od ní poplatek vybíral, ale to bylo běžné a dělali to všichni. Teď však připlula do mých vod malá flotila, vybírala mým jménem poplatky a zabavovala náklad, a já jsem měl podezření, že vím, odkud ta flotila pochází. A pokud jsem měl pravdu, pak ty čtyři lodě připluly z jihu, z území, nad nimiž vládl král Edward, Anglorum Saxonum Rex.

Spearhafoc nořil příď do zeleného moře a rozstřikoval kolem boků vodní tříšť a bílou pěnu. Také Banamaðr, hnaný sílícím západním větrem, se houpal na vlnách a obě plavidla mířila k jihu, aby dostihla lodě, jejichž posádky zabily mé pachtýře. A jestliže jsem měl pravdu o původu těch lodí, pak jsem měl co činit s krevní mstou.

Krevní msta je válka mezi dvěma rody, které přísahaly, že jeden druhého zničí. Svou první krevní mstu jsem vedl proti Kjartanovi Krutému, jenž vyvraždil celou síň Dána Ragnara, mého druhého otce. Tehdy jsem tu mstu začal já a také ji ukončil tím, že jsem zabil nejen Kjartana, ale i jeho syna. Avšak v téhle nové krevní mstě proti mně stál mnohem mocnější nepřítel, který žil daleko na jihu v Edwardově Wessexu, kde si mohl najmout celé vojsko bojovníků. A abych ho zabil, musel bych jít za ním, tam, kde by to vojsko čekalo, aby zabilo mě. „Otáčí se!“ přerušil Finan mé myšlenky.

Banamaðr se skutečně otáčel. Viděl jsem, že stáhli plachtu, ve světle pozdního rána se zaleskly listy nasazovaných vesel a v další chvíli se už vesla nořila do vody a hnala loď k západu, jako by posádka chtěla najít bezpečí v některém z northumbrijských přístavišť.

Vše nasvědčovalo tomu, že mě krevní msta dostihla.

Měl jsem Æthelhelma staršího rád. Byl to nejbohatší wessexský ealdorman, pán na mnoha panstvích, vlídný, dokonce štědrý muž, a přesto zemřel jako můj nepřítel a vězeň.

Nezabil jsem ho. Vzal jsem ho do zajetí, když bojoval proti mně, a pak jsem se k němu choval s úctou, kterou si jeho postavení zasluhovalo. Potom ho ale sklátila záhadná nemoc, a i když jsme mu pouštěli žilou, platili křesťanským kněžím, aby se za něj modlili, balili ho do kůží a podávali mu byliny, o nichž ženy tvrdily, že by ho mohly vyléčit, nakonec zemřel. Jeho syn Æthelhelm mladší pak rozšířil lež, že jsem jeho otce zabil, a přísahal mi odplatu. Přísahal mi krevní mstu.

Opravdu jsem považoval Æthelhelma staršího za svého přítele – tedy do doby, než se jeho nejstarší dcera stala ženou krále Edwarda Wessexského a dala mu syna. Tím se Æthelhelmův vnuk jménem Ælfweard stal æthelingem. Korunní princ Ælfweard! Bylo to nedůtklivé a zhýčkané dítě, které dospělo v nevrlého, rozmrzelého a sobeckého mladíka, krutého a ješitného. Přesto Ælfweard nebyl nejstarším Edwardovým synem – tím byl Æthelstan. A ten byl také mým přítelem.

Takže proč se nestal æthelingem Æthelstan? Protože Æthelhelm rozšířil fámu, samozřejmě falešnou, že Edward se s jeho matkou neoženil a Æthelstan je tedy nemanželský potomek. Edward pak poslal Æthelstana do Mercie, kde jsem se s ním setkal a mladého chlapce si oblíbil. Později vyrostl ve válečníka a muže práva a jedinou vadou, kterou jsem na něm shledával, byla vášnivá oddanost křesťanskému bohu.

A teď byl Edward nemocný. Všichni věděli, že musí brzy zemřít. A až se to stane, rozpoutá se boj mezi stoupenci Æthelhelma mladšího, který chtěl dostat na trůn Ælfwearda, a těmi, jimž bylo jasné, že Æthelstan by byl lepším králem. A tenhle boj by Wessex a Mercii, spojené v nejistém svazku, roztrhl. Proto mě Æthelstan o tu přísahu požádal. Chtěl, abych po smrti krále Edwarda Æthelhelma zabil a zničil tak jeho moc nad ealdormany a pány, kteří se musejí sejít na witanu, aby nového krále potvrdili.

To byl důvod, proč jsem musel do Wessexu, kde jsem měl mnoho nepřátel.

Musel jsem tam, protože jsem složil přísahu.

A ani na okamžik jsem nezapochyboval, že ty lodě vyslal na sever Æthelhelm, aby mě oslabil, zneklidnil a s trochou štěstí i zabil.

V letním oparu se objevily čtyři lodě. Kolébaly se na vlnách, ale jakmile nás jejich posádky uviděly, vytáhly plachty a pustily se za námi.

Posádka Banamaðru už předtím plachtu stáhla, aby nyní, když předstírala útěk na západ, nepřátelské lodě neviděly černého orla obráceného dozadu. A stejně tak jsme plachtu s bebbanburskou vlčí hlavou stáhli i my.

„A teď zaberte!“ křikl Finan na veslaře. „A pořádně!“

Letní opar řídl. Teď už jsem viděl, jak se vzdálené plachty ve větru nadouvají, a také že cizí lodě pomalu dohánějí Banamaðr, který měl na každé straně jen tři veslaře. Kdyby jich Egil nasadil víc, prozradil by, že není obchodní plavidlo, ale dračí loď plná bojovníků. Chvíli jsem uvažoval, jestli nemám následovat jeho příkladu, ale pak jsem usoudil, že čtyři nepřátelská plavidla těžko dostanou strach z jedné válečné lodě. Bylo jich víc a já jsem nepochyboval, že tyhle posádky jsou tady s úkolem mě zabít, pokud k tomu budou mít příležitost.

A tak jsem jim ji hodlal dát.

Ale nechají se jí zlákat? Zdálo se, že hnaní teď už ostrým větrem se stále snaží dostihnout Banamaðr, proto jsem se rozhodl už dál neskrývat, kdo jsme, a křikl na své muže, aby znovu vytáhli plachtu. Počítal jsem s tím, že je pohled na vlčí hlavu může znejistět, ale nepochybně budou i nadále přesvědčeni, že blížící se boj vyhrají, i když proti nim bude stát Uhtredærwe.

Plachta se zatřepotala a pak ji vítr nadul, Spearhafoc se naklonil a jeho rychlost se zvyšovala. Muži už vytáhli vesla na palubu, oblékali si drátěnou zbroj a rozebírali si štíty a zbraně. „Odpočívejte, dokud to jde!“ křikl jsem na ně.

Hladina už byla zbrázděná vlnami, z jejichž vrcholků odletovala ve větru pěna. Spearhafoc vnořil příď do vpadliny, na palubu vystříkly spršky vody, pak se příď zvedla, jen aby se znovu propadla do následujícího dolu. Kormidelní veslo v mých rukou bylo těžké a musel jsem vynakládat všechnu svou sílu, abych ho ovládal. Stále jsme pluli na jih vstříc čtyřem lodím, abych je vyzval k boji. A Egil už teď dělal totéž. Dva proti čtyřem.

„Myslíš, že to jsou Æthelhelmovy lodě?“ zeptal se Finan.

„Koho jiného?“

„Ale on na žádné z nich nebude, co?“

Zasmál jsem se. „Ten sedí v bezpečí ve Wiltunsciru. Tyhle bastardy si najal.“

Bastardi teď pluli v linii, roztažení napříč přes naši dráhu. Tři z jejich lodí se zdály zhruba stejně velké jako Spearhafoc, zatímco čtvrtá, ta nejdál na východ, nebyla větší než Banamaðr. A právě ta, když viděla, že míříme proti nim, se začala opožďovat, jako by se jí do boje moc nechtělo. Stále jsme byli daleko, ale mně se zdálo, že na té malé lodi je jen pár mužů.

Na rozdíl od těch tří větších, které pokračovaly směrem k nám. „Jsou plně obsazené,“ poznamenal Finan klidně.

„Egilův Skot řekl, že na té, která ho zastavila, bylo asi čtyřicet mužů.“

„Podle mě ještě víc.“

„Uvidíme.“

„A mají lučištníky.“

„Opravdu?“

„Ano. Vidím je.“

„Ale my máme štíty,“ řekl jsem. „A lučištníci potřebují klidnou loď, ne takovou, která sebou hází jako nezkrocené hříbě.“

Můj sluha Roric mi přinesl přilbu. Ne tu impozantní se stříbrným vlkem na vrcholu, ale obyčejnou, která patřila mému otci a vždy jsem ji nechával na palubě Spearhafoku. Místo zrezivělých plechových lícnic už měla tvrzenou kůži. Nasadil jsem si ji na hlavu a Roric mi zavázal lícnice tak, aby nepřítel neviděl nic jiného než mé oči.

Na plachtách třech nepřátelských lodí nebyly žádné znaky, ale ta, co plula nejdál na západ, tedy nejblíž northumbrijskému pobřeží, měla na plachtě svinutého hada, zřejmě utkaného z vlny, podobně jako naše vlčí hlava. Velká plocha plachty byla vyztužená lany tvořícími kosočtverec, z něhož silueta černého hada ostře vystupovala. Viděl jsem, jak se o její příď tříští a pění voda.

Egil už Banamaðr otočil, takže místo předstírání útěku na západ směrem k přístavištím na northumbrijském pobřeží teď plul na jih po boku Spearhafoku. Podobně jako já vytáhl i Egil plachtu, a právě když jsme se dostali vedle něj, jeho posádka ji upevňovala. Přiložil jsem dlaně k ústům a zavolal přes vířící vodu. „Zamířím k té druhé!“ ukázal jsem na loď, která plula nejblíž té s hadem na plachtě. Egil přikývl na znamení, že rozumí. „Ale zaútočím na tu s hadem!“ ukázal jsem znovu. „A ty taky!“

„Já taky!“ odpověděl. Radostně se šklebil a zpod přilby mu vlály světlé vlasy.

Nepřátelé pluli roztažení do linie, takže kterékoliv dvě z jejich lodí se mohly přiblížit k některé z našich. Pokud to měli v úmyslu, mohli by nás zahákovat a zaútočit na nás současně z obou stran. Pak by následoval krutý, krvavý a zřejmě krátký boj. Nechal jsem je, aby si mysleli, že tenhle plán bude mít úspěch, a vedl jsem loď poněkud od větru směrem k druhé lodi od západu. Vzápětí zbývající dvě větší lodě lehce změnily směr, takže mířily k místu, kde předpokládaly, že se střetneme s jejich linií. Stále pluly roztažené s odstupem nejméně čtyř až pěti lodních délek mezi sebou, ale postupně se srážely k sobě. Čtvrtá loď, menší a pomalejší, se za nimi dál opožďovala.

Také Egilova loď za mojí zaostávala, protože byla kratší, a tak jsem poručil povolit lano plachty na pravoboku, abych Spearhafoc zpomalil, pak jsem mávl na Egila, ukázal na náš pravobok a naznačil mu, že by měl plout vedle mě na téhle straně. Pochopil a Banamaðr se pomalu posouval napravo od nás. Měli jsme v úmyslu jít do boje společně, ale ne tam, kde to nepřítel předpokládal.

„Panebože!“ zvolal Finan. „Na té velké lodi jich je jako much!“

„Na které?“

„Na té uprostřed. Sedmdesát, možná osmdesát.“

„A kolik jich je na té s hadem?“

„Tak čtyřicet až padesát.“

„To je dost na to, aby vyděsili obchodníka,“ poznamenal jsem.

„Ale nezdá se, že bychom my vyděsili je,“ odpověděl. Všechny tři větší lodě mířily dál směrem k nám, zjevně přesvědčené, že mají převahu a nemohou prohrát. „Dej si pozor na tu velkou potvoru,“ upozornil mě Finan a ukázal na prostřední loď, tu s největší posádkou.

Soustředil jsem se na ni. Měla na přídi upevněný kříž natřený nabílo vápnem. „Na tom, kolik jich je, nezáleží,“ řekl jsem. „Oni si myslí, že nás je jen čtyřicet.“

„Jak to víš?“

„Mučili Haggara. Co jim mohl říct? Podle mě chtěli vědět, jak často naše lodě vyplouvají na moře a s jak velkou posádkou. Co jim tak řekl?“

„Že máš v přístavišti dvě válečné lodě, že Spearhafoc je ta větší a běžně má posádku o čtyřiceti mužích…, i když někdy ani tolik ne.“

„Správně.“

„A že s ním obvykle vyplouvá na moře Berg.“

Berg byl Egilův mladší bratr, kterému jsem před mnoha lety zachránil na waleském pobřeží život, a od té doby mi dobře a věrně sloužil. Samozřejmě byl velmi zklamaný, že jsem ho na tuhle výpravu nevzal, ale když jsme byli na moři já i Finan, byl ten nejlepší, kdo mohl velet zbylé bebbanburské posádce. Obvykle jsem v téhle situaci pověřoval velením svého syna, jenže ten byl právě v horách ve střední Northumbrii, aby urovnal spor mezi dvěma mými pachtýři.

„Myslí si, že my máme kolem čtyřiceti mužů a na Banamaðru jich je tak třicet,“ řekl jsem a zasmál se. Pak jsem se dotkl jílce Hadího dechu a křikl na Egila: „Obrať!“ Zabral jsem za kormidelní veslo a Spearhafoc vnořil příď hluboko do vody, jak se prudce obracel proti větru. „Přitáhnout plachtu!“ zavelel jsem. Past sklapla a teď had pozná, jak bojuje vlk vedle orla.

Poručil jsem přitáhnout plachtu, aby Spearhafoc znovu zrychlil, takže teď plul svižněji než nepřátelské lodě. Všiml jsem si, že když se loď s hadem zvedla na vlně, odhalila spodní část trupu hustě pokrytou chaluhami. Proto byla pomalá. My jsme lodě při odlivu vytahovali na břeh a spodní část trupu oškrabávali. Otočil jsem se zpátky k Banamaðru. „Chci toho bastarda potopit a pak jít na východ po té druhé!“ zavolal jsem.

Egil opět mávl na znamení, že rozuměl, i když na tom zase tak nezáleželo, protože by stejně brzy poznal, co mám v úmyslu. Spearhafoc teď mířil tak ostře proti větru, jak jsem se ho jen odvážil vést, a razil si cestu vpřed, až od hrany přídě stříkala tříšť a pěna. Byl zkrátka hodný jména krahujec.

„Chceš do něj najet?“ zeptal se Finan.

„Jestli to půjde. A chci, abys byl na přídi. Kdybych ho netrefil dobře, budeš muset přeskočit na jejich palubu, zabít kormidelníka a pak zbavit loď kormidelního vesla.“

Finan se tedy vydal na příď a křikl na muže, aby ho následovali. Blížili jsme se k lodi s hadem a teď už jsme byli tak blízko, že jsem viděl na přídi několik mužů s kopími a přilbami na hlavách. Jeden se držel předního stěhu a další potěžkával kopí. Uprostřed lodi zase čekala skupina lučištníků s šípy nasazenými na tětivě. „Beornothe! Folcbalde!“ křikl jsem. „Ke mně! A se štíty!“ Beornoth byl flegmatický, ale spolehlivý Sas a Folcbald obrovský Frís, jeden z mých nejsilnějších bojovníků. „Vy mě budete chránit,“ řekl jsem jim. „Vidíte ty lučištníky? Budou mířit na mě.“

Kormidelní plošina byla ze všech míst na lodi při útoku nejvíc vystavená nebezpečí. Většina mužů se krčila uprostřed lodi za zvednutými štíty. Finan už přešel na příď, kde také on, spolu s dalšími šesti muži, vztyčil bariéru štítů, ale já jsem musel stát za kormidelním veslem. Věděl jsem, že brzy začnou létat šípy. Řítili jsme se zelenou vodou a byli jsme už tak blízko, že jsem na trupu lodě s hadem rozeznával hlavičky hřebů na plaňkách. Krátce jsem pohlédl doleva. Teď už zbývající nepřátelské lodě poznaly, co máme v úmyslu, a otočily se, aby vyrazily napadené lodi na pomoc. Jenže tím teď mířily přímo proti větru a jejich plachty byly nalehlé na stěžni. Posádky se je snažily stáhnout a nasadit vesla, ale nestíhaly to a vítr jejich lodě srážel zpátky a vrhal je proti vzedmutým vlnám.

„Pozor!“ zvolal Beornoth a zvedl štít, když postřehl, že lučištníci napnuli tětivy.

Několik šípů pláclo do plachty, další prolétly kolem a šplouchly do moře. Slyšel jsem, jak vlny hučí a vítr rozeznívá svou píseň v lanoví, a pak jsem celou silou ostře zabral za páku kormidelního vesla. Uviděl jsem, že loď s hadem na plachtě se otáčí směrem k nám, jenže to už bylo pozdě, protože tohle měl její kormidelník udělat o chvíli dřív. Byli jsme blízko. „Pozor, kopí!“ zvolal Finan z přídě.

„Připravte se!“ houkl jsem. Jeden z šípů sklouzl po železném lemu na vrcholu Folcbaldova štítu a hrot kopí vyrazil štěpinu z paluby u mých nohou. Vzápětí se Spearhafoc naklonil do otáčky a náraz větru zalil štítnici sprškou vody. Zapotácel jsem se. Do zadního vazu se zabodl šíp, pak se Spearhafoc narovnal a plachta zaplácala, jak se loď otočila proti větru. Z palubních odtoků se valila voda. Přes hukot moře a skučení větru jsem zaslechl zděšené výkřiky nepřátel.

„Držte se!“ stačil jsem ještě vykřiknout na svou posádku.

A pak přišel zásah.

Náraz nás vrhl dopředu a loď se na místě zastavila. Ozývalo se praštění lámaného dřeva, do toho zněly výkřiky zděšení, kletby a hukot vody. Zadní stěh vedle mě se nebezpečně napnul a na okamžik jsem myslel, že se stěžeň zlomí a zřítí se na příď. Naštěstí kroucené lano z tulení kůže vydrželo, i když se chvělo jako napnutá struna pod prsty harfeníka. Beornoth i Folcbald se váleli na palubě. Spearhafoc narazil do trupu lodi s hadem a teď v ní se skřípavými zvuky zůstal vězet. Abychom mohli do nepřátelské lodě najet, museli jsme se obrátit proti větru a já jsem se obával, že přitom můžeme vybočit ze správného směru a narazit do nepřátelské lodě míň tvrdě, než kdybychom na ni najížděli po větru. Ale váha Spearhafoku a rychlost přece jen stačily, aby jeho příď trup hadí lodi prorazila. Naše plachta teď byla nalepená ke stěžni a táhla nás zpátky, i když se zdálo, že příď uvízla v nepřátelském trupu, protože lodě zůstávaly zaklesnuté do sebe. Spearhafoc se pomalu otáčel na levobok a k mému zděšení se příď začala nořit dolů. Pak se ozvalo ostré zapraštění, Spearhafoc se zachvěl a náhle se narovnal. Příď zůstala po nárazu uvízlá v proražených plaňkách trupu nepřátelské lodi, ale teď se z jejího sevření osvobodila.

A hadí loď se potápěla. Zasáhli jsme ji přídí, nejpevnější částí lodního trupu, a prorazili ji uprostřed v místě, kde je štítnice nejníž nad hladinou, jako by to byla vaječná skořápka. Voda se valila dovnitř, loď se nakláněla a její dno plné balvanů stabilizační zátěže se rychle zaplavovalo. Posádka v drátěné zbroji byla odsouzená k záhubě kromě několika, jimž se podařilo zachytit okrajníku naší lodi a viset na něm. Mezitím nás vítr unášel k dalším nepřátelským lodím, které se teď už s nasazenými vesly snažily dostat k nám. A my jsme se jen kolébali na vlnách téměř bez pohybu. Houkl jsem na muže, aby přitáhli levoboční plachetní lano a povolili pravoboční. Hadí loď ležela napravo ode mě na boku a ve víru zpěněné vody, obklopená plovoucími troskami trupu, se potápěla. A pak zmizela pod hladinou a jako poslední se ponořila malá trojúhelníková korouhev na vrcholu nalomeného stěžně.

Opřel jsem se do páky kormidelního vesla a modlil se, aby Spearhafoc získal dostatečný prostor a veslaři mohli zabrat. Loď však pořád téměř stála. Všech pět mužů z nepřátelské lodi, kteří se stačili pověsit na okrajník, jsme vytáhli na palubu a Finan z nich serval drátěné košile a vzal jim přilby a opasky s mečem. „Pozor, pane, za tebou!“ vykřikl Folcbald.

Nejbližší nepřátelská loď, ta s bíle natřeným křížem na vysoké přídi, se k nám už dostávala nebezpečně blízko. Byla stejně velká jako Spearhafoc, ale zdálo se, že je mnohem těžší. Její posádka byla také početnější než posádka lodi, kterou jsme poslali ke dnu, ale její kapitán posadil k veslům jen čtyřiadvacet mužů, dvanáct na každé straně, protože chtěl mít zbývající připravené, aby přeskočili na palubu Spearhafoku. Viděl jsem, že na přídi stojí bojovníci v přilbách, a další se tísnili uprostřed lodi. Mohlo jich být aspoň sedmdesát, ale zřejmě ještě víc. Vylétly první šípy. Většina jich šla vysoko a plácla do naší plachty, ale jeden šlehl těsně kolem mě. Bezděčně jsem sáhl po jílci Hadího dechu.

„Měj připravený můj štít!“ křikl jsem na Rorika. Loď s křížem na přídi mířila k nám, zatímco nás hnal vítr směrem k ní. Nepřátelská loď se neblížila rychle, protože plula proti větru, byla těžká a měla málo veslařů, a nepovažoval jsem tedy za pravděpodobné, že by nás mohla potopit stejným způsobem, jakým jsme poslali ke dnu loď s hadem. Výška její přídě však umožňovala, aby její bojovníci přeskočili na naše široké středopalubí.

A pak se najednou před naší přídí objevil Banamaðr. Plul po větru a já jsem uviděl, že Egil zabral za kormidelní veslo, aby loď otočil směrem k lodi s křížem na přídi. Její kormidelník postřehl, že se k nim Nor blíží, a třebaže byl Banamaðr proti jeho lodi poloviční, musel dostat strach, že i je budeme chtít potopit. Houkl proto na své veslaře na levoboku, aby zabrali zpátky a loď pootočili, aby se vyhnula bočnímu nárazu a čelila útočníkovi přídí. Byli už tak blízko nás, tak blízko! Znovu jsem zatlačil na páku kormidelního vesla, ale to stále nezabíralo, protože Spearhafoc neměl dostatečnou rychlost, aby mohl reagovat, takže ho vítr pořád unášel směrem k nepříteli. Pustil jsem páku vesla a vzal si od Rorika štít. „Připravte se!“ křikl jsem opět na muže. Vytáhl jsem Vosí žihadlo a krátká čepel zašustila o vnitřek pochvy vyložené ovčí vlnou. Mezi našimi loděmi pleskaly lámající se vlny. Nepřátelská loď se už otočila proti Egilovi přídí a hrozilo, že narazí bokem do nás. Její posádka přitom stála v plné zbroji, připravená přeskočit na naši palubu. Postřehl jsem, že asi půl tuctu lučištníků zvedá luky, ale pak nastal uprostřed jejich lodi náhlý zmatek, když Banamaðr sklouzl podél jejich boku a rozlámal vesla. Žerdě vesel tvrdě udeřily veslaře do břicha, loď se otřásla, lučištníci se zapotáceli a šípy letěly vysoko mimo nás. Egil povolil plachtu, aby nabrala vítr, a nasměroval tak příď proti zádi nepřátelské lodi. Měl připravené muže s bradaticemi, sekerami s dlouhým háčkem, aby nepřítele zahákovali. Příď Banamaðru sklouzla po záďové části nepřátelské lodi, obě plavidla se zakymácela, sekery se zahákly za okrajník a potom jsem viděl, jak první řvoucí Norové přeskakují na záď lodi s bílým křížem.

A pak jsme narazili my. Naše příď zasáhla nejdřív vesla na pravoboční straně a přelámala je, ale to také loď na okamžik zdrželo. Jeden obrovitý muž se odhodlal přeskočit na Spearhafoc, ale právě v tu chvíli se nepřátelská loď zakymácela, jeho bojový řev se změnil v zoufalý výkřik a pak už padal do mezery mezi loděmi. Ještě se pokusil chytit našeho okrajníku, ale jeden z mých mužů ho skopl dolů a muž zmizel pod hladinou, stahován ke dnu těžkou zbrojí. Vítr hnal naši záď proti nepříteli a já, následován Folcbaldem a Beornothem, jsem skočil na jejich kormidelní plošinu. Egilovi divocí Norové už zabili kormidelníka a teď bojovali uprostřed lodi. Houkl jsem na své muže, aby mě následovali. Seskočil jsem z kormidelní plošiny a chlapec, sotva odrostlý dětskému věku, vykřikl hrůzou. Srazil jsem ho pod veslařskou lavici a vyštěkl na něj, aby tam zůstal.

„Blíží se další potvora!“ zavolal ze Spearhafoku můj bývalý sluha Oswi, z něhož se stal krutý bojovník, dychtivý zabíjení nepřátel, a já jsem uviděl, že se k nám blíží poslední z větších nepřátelských lodí. Egilův bratr Thorolf, který zůstal spolu se třemi dalšími muži na Banamaðru, nyní jejich loď uvolnil a nechal ji unášet větrem mimo dráhu blížící se lodě. Na nepřátelské plavidlo za mnou skákali další mí muži, ale na boj už tam nezbývalo dost místa. Široké středopalubí bylo přeplněné bojovníky. Norové se probíjeli vpřed od lavice k lavici a jejich štítová hradba se roztahovala na celou šířku lodi, takže nepřátelská posádka byla sevřená v pasti mezi divokými Egilovými útočníky a Finanovými muži, kterým se podařilo probít na příďovou plošinu a bodali dolů kopími. Uvědomil jsem si, že naším úkolem teď bude porazit třetí loď, která veslovala směrem k nám. Znovu jsem vystoupil na kormidelní plošinu.

Blížící se loď, stejně jako ta, na které jsme bojovali, měla na přídi vztyčený kříž. Ten její byl však tmavý, pomazaný smolou, a za ním se tlačili ozbrojení bojovníci s přilbami na hlavách. Tahle loď byla těžká a pomalá. Muž na přídi křičel něco na kormidelníka a ukazoval na sever a loď se začala pomalu obracet tím směrem. Vtom jsem uviděl, že muži na přídi zvedají štíty. Bylo jasné, co mají v úmyslu – chtěli přeskočit na naši záď a zaútočit na Egilovy muže zezadu. Veslaři na pravoboku vytáhli žerdě vesel z vidlic a velká loď přirážela samovolným pohybem k nám. Veslaři zvedli štíty a meče. Všiml jsem si, že nemají na štítech kříž ani žádný jiný znak. Pokud tyhle muže vyslal Æthelhelm, a tím jsem si byl čím dál víc jistý, pak jim dal příkaz, aby to žádným způsobem neprozradili. „Štítovou hradbu!“ zvolal jsem. „A připravte se!“

Spolu se mnou muselo být na kormidelní plošině asi tucet mužů. Víc se jich tam nevešlo, i když naši nepřátelé, jejichž příď byla výš než naše, měli v plánu skočit mezi nás. Vykoukl jsem úzkou mezerou mezi svým a Folcbaldovým štítem a uviděl velkou příď pouhou stopu od nás. Na vlně se zvedla, pak prudce spadla dolů, narazila do nás a roztříštila horní plaňky štítnice. Potom už tmavá nepřátelská příď zaskřípala o tu naši. Po nárazu jsem se zapotácel, ale přesto jsem stačil postřehnout, že se na mě vrhá muž se zdviženou sekerou. Zvedl jsem štít, ten se vzápětí otřásl pod těžkou ránou a do vrbových desek se zasekla hlavice sekery.

Skoro všechny boje na palubě lodi se odehrávají v nepřehledném zmatku a vřavě mužů natlačených příliš těsně na sebe. I ta nejukázněnější štítová hradba má v boji snahu roztahovat se do šířky, jak si muži hledají prostor pro své zbraně, ale na lodi to není možné, protože k tomu není místo. Je tam pouze páchnoucí dech nepřátel, kteří se vás snaží zabít, tlačenice lidských těl a železa, výkřiky zasažených, pach krve v palubních odtocích a spousta mrtvých na kymácející se palubě.

Proto jsem vytáhl Vosí žihadlo, jehož čepel je stěží delší než mé předloktí, neboť v takovém boji není prostor k máchání dlouhým mečem. Loď do nás narazila, přerazila horní plaňky štítnice, ale právě když se k nám chystali přeskočit další nepřátelé, vzduté vlny jejich loď zvedly a vrhly zpátky. Jen o kousek, ale i to stačilo, aby se první z těch, kteří se připravovali ke skoku, zapotáceli a spadli. Muže, jenž mi zaťal do štítu sekeru, však náraz srazil na palubu a Folcbald po mé pravici bodl dolů seaxem. Muž zavřískal jako dítě, krátká čepel protrhla drátěnou košili, přerazila žebra a rozervala plíce. Kopl jsem ho do křičících úst, bodl do hustého vousu Vosím žihadlem a na světlá prkna paluby se vyvalila krev.

„Pozor, další!“ vykřikl Beornoth za mnou. Nalehl jsem na Vosí žihadlo, abych krvavou ránu v mužově hrdle rozšířil, pak jsem zvedl štít a přikrčil se. Postřehl jsem, že se před námi znovu objevila temná příď nepřátelské lodi, a do štítu mě udeřilo cosi těžkého. Neviděl jsem, co to bylo, ale z železného lemu štítu kapala krev. „Dostal jsem ho!“ zvolal Beornoth. Stál těsně za mnou a jako většina mužů v druhé řadě štítové hradby měl jasanové kopí namířené proti vysoké přídi nepřátelské lodi. Muži, kteří k nám přeskočili, riskovali, že se na ně nabodnou. Další vzdutí vln od sebe znovu lodě oddělilo, a když Beornoth kopí z těla vytrhl, umírající muž sklouzl z mého štítu. Stále se hýbal, a tak Vosí žihadlo bodlo znovu. Paluba už byla rudá a kluzká krví. Další nepřítel s tváří zkřivenou zuřivostí se obrovským skokem vrhl vpřed, aby naši hradbu prorazil štítem, ale Beornoth do mě zezadu prudce strčil, mužův štít bouchl o můj štít a chlap zavrávoral a padl na okrajník. Přesto se pokusil bodnout seaxem kolem mého štítu, ale hrot čepele jen sklouzl po mé drátěné košili a já jsem vyrazil štítem vpřed. Chlap zaklel, zapotácel se, a když jsem do něj vrazil štítem znovu, s výkřikem bezzubých úst padl do mezery mezi loděmi.

Vítr nás vrhl zpátky na velkou nepřátelskou loď. Její příď byla o dobré tři stopy nad naší zádí, kde jsme stáli. Pěti mužům se podařilo dostat na naši palubu a všech pět už na ní leželo mrtvých, ale teď se nepřátelé snažili zabíjet nás kopími z vysoké přídě. Bylo to však marné, protože jejich výpady jen bouchaly do našich štítů. Zaslechl jsem, že je kdosi povzbuzuje. „Jsou to pohané! Konejte Boží dílo! Vrhněte se na ně a pobijte je!“

Jenže k tomu jim už chybělo odhodlání. Museli by skočit dolů na napřažená kopí, a tak se místo toho přesouvali do středu jejich lodě, kde bylo snazší k nám přeskočit. Egilovi muži však už svůj boj skončili a rozhlíželi se, kam se vrhnout teď. „Beornothe, zůstaň tady a zaměstnávej ty bastardy!“ křikl jsem a protlačil se přes druhou řadu dozadu. Nechal jsem mu šest dalších mužů, aby mu pomáhali, a zbývající jsem vedl dolů do zkrvaveného středu lodě. „Oswi! Folcbalde!“ zvolal jsem. „Jdeme! Všichni za mnou!“

Vítr a vzduté moře nás otáčely a hrozilo, že se obě plavidla každým okamžikem ocitnou těsně vedle sebe. Nepřátelé čekali uprostřed své lodi. Stáli seřazeni ve štítové hradbě, což znamenalo, že nechtějí útočit na naši palubu, ale naopak nás tím vyzývali, abychom zaútočili my na ně a umírali na jejich štítech. Z jejich řad se neozýval bojový pokřik a vypadali zastrašeně. A zastrašený nepřítel je už z poloviny poražený. „Za Bebbanburg!“ zvolal jsem. Vystoupil jsem na veslařskou lavici, rozběhl se a skočil. Muž, který nás označil za pohany, křičel dál. „Pobijte je! Všechny je pobijte!“ Stál vysoko na přídní plošině, z níž se asi tucet mužů dál neúspěšně snažilo útočit na Beornotha a jeho druhy. Zbytek posádky – a já jsem pochyboval, že by jich bylo víc než čtyřicet – na nás čekal uprostřed lodi. Mladík s vystrašenýma očima, koženou přilbou a otlučeným štítem, který proti mně stál, když jsem doskočil, couvl. „Chceš zemřít?“ vyštěkl jsem na něj. „Odhoď štít, chlapče, a budeš žít.“

Místo toho štít zvedl a s výkřikem se vrhl proti mně. Útok jsem snadno kryl štítem, vzápětí jsem jeho štít vychýlil a tím jsem odkryl jeho tělo pro smrtící výpad Vosím žihadlem. Seax se zabořil do spodní části břicha. Tlačil jsem čepel vzhůru a otvíral ho jako tlustého lososa. Napravo ode mě už byl Folcbald a nalevo Oswi, a my tři jsme prorazili řídkou štítovou hradbu. Překračovali jsme umírající nepřátele a klouzali na prknech zbrocených krví. A pak jsem zaslechl Finanův výkřik. „Jsem na jejich zádi!“

Postřehl jsem, že se na mě vrhá muž zprava. Folcbald mu však podrazil nohy a Vosí žihadlo mu seklo přes oči. Muž stále řval, když ho mohutný Folcbald zvedl a hodil přes palubu. Otočil jsem se a uviděl, že Finan a jeho muži jsou na kormidelní plošině. Svrhávali mrtvé do vody, a pokud jsem zahlédl, také živé. Nepřátelská posádka se teď rozdělila do dvou skupin: jedni zůstali na přídi a zbývající se bránili, sevření mezi mými a Finanovými muži, kteří se mezitím spojili s dychtivými Egilovými bojovníky. Samotný Egil, s mečem pojmenovaným Zmije, rudým krví až po jílec, si prosekával cestu vpřed mezi veslařskými lavicemi. Nepřátelé před zuřivostí Norů ustupovali. „Odhoďte štíty! Odhoďte zbraně!“ vyzval jsem je.

„Do nich! Pobijte je!“ zařval muž na přídi. „Bůh je na naší straně! Nemůžeme být poraženi!“

„Ale můžete zemřít,“ zavrčel Oswi.

Měl jsem kolem sebe dvacet mužů. Deset jsem jich nechal střežit situaci za námi a zbývající jsem vedl směrem k přídi. Znovu jsme se seřadili do štítové hradby a pomalu, zdržováni veslařskými lavicemi a odhozenými štíty, jsme postupovali vpřed. Tloukli jsme meči o štíty, byli jsem blížící se smrt a nepřátelé pochopili, že nemají šanci. Odhazovali štíty a zbraně a padali na kolena na znamení, že se vzdávají. Na palubu jejich lodě přelézali další mí muži a k nim se připojovali Egilovi Norové. Za mnou se ozval výkřik a ještě jeden muž zemřel, ale už poslední, protože nepřítel byl poražen. Pohlédl jsem doprava a uviděl, že čtvrtá nepřátelská loď, ta nejmenší, vytáhla plachtu a míří na jih. Prchali pryč. „Boj skončil!“ zvolal jsem směrem k nepřátelům shromážděným pod křížem, který zdobil příď jejich lodě. „Nemá smysl, abyste zbytečně umírali. Jednu vaši loď jsme potopili a dvě zajali. Odhoďte štíty!“ vyzval jsem je znovu a postoupil dopředu. „Je konec.“

Poslechli. Štíty bouchaly o palubu a po nich i kopí a meče. Boj skončil. Pro všechny, kromě jednoho vzdorného bojovníka. Pouze jednoho. Byl mladý a vysoký, měl hustý světlý plnovous a planoucí pohled. Stál na přídi s nepomalovaným štítem a dlouhým mečem. „Bůh je na naší straně!“ zvolal znovu. „Bůh nás neopustí! Bůh nás nikdy nezklame!“ pokračoval a udeřil mečem do štítu. „Chopte se zbraní a pobijte je!“

Nikdo z jeho druhů se však nepohnul. Věděli, že jsou poraženi, a svou jedinou naději upínali k tomu, že je necháme naživu. Mladý muž, jemuž visel na drátěné košili stříbrný řetěz a kříž, naposledy udeřil mečem do štítu, a když poznal, že zůstal sám, seskočil k mému úžasu z příďové plošiny a postoupil o dva kroky směrem ke mně. „Ty jsi Uhtredærwe?“ zeptal se.

„Říkají mi tak,“ připustil jsem klidně.

„Byli jsme vysláni, abychom tě zabili.“

„Nejsi první, koho tímhle úkolem pověřili,“ řekl jsem. „Kdo jsi?“

„Ten, koho si vybral Bůh.“

Tvář mu rámovala krásná hřebenová přilba, zdobená tepaným stříbrem a křížem na vrcholu. Byl to vysoký pohledný muž s hrdým postojem. „A má ten, koho si vybral Bůh, nějaké jméno?“ zeptal jsem se. Předal jsem Vosí žihadlo Oswimu a vytáhl z pochvy vyložené ovčím rounem Hadí dech. Zdálo se, že ten, koho si vybral Bůh, je rozhodnutý bojovat, a bojovat sám, takže bude dost prostoru, aby Hadí dech ukázal svou krutost.

„Mé jméno může znát jen můj Bůh,“ prohlásil mladý muž povýšeně. Pak se otočil a zvolal: „Otče!“

„Můj synu,“ odpověděl mu ostrý hlas. Byl to kněz, který stál uprostřed kopiníků na přídi, a z jeho hlasu jsem poznal, že právě on povzbuzoval naše nepřátele a vyzýval je, aby nás pobili.

„Jestli tady zemřu, dostanu se do nebes?“ zeptal se ho mladík.

„Ještě ten den budeš po boku Všemohoucího, můj synu,“ odpověděl kněz. „Ocitneš se mezi blahoslavenými a světci. A teď se dej do Božího díla.“

Mladý muž na okamžik poklekl, zavřel oči a rukou, v níž držel meč, udělal znamení kříže. Egilovi a mí muži to spolu s přeživšími nepřáteli sledovali a já si všiml, že také křesťané v mé posádce se pokřižovali. Uvažoval jsem, jestli se za mě modlí, nebo prosí za odpuštění, že zajali loď s křížem na přídi. „Nebuď hlupák, chlapče,“ řekl jsem.

„Nejsem žádný hlupák?“ opáčil hrdě, když vstal. „Bůh si ke svému dílu nevybírá hlupáky.“

„A co je to za dílo?“

„Zbavit svět tvé hříšnosti.“

„Má zkušenost mi říká, že tvůj bůh si vždycky vybírá hlupáky,“ řekl jsem.

„Pak budu Boží hlupák,“ prohlásil vzdorně. V tu chvíli za ním něco zarachotilo, a když se polekaně otočil, uviděl, že další z jeho druhů pustil na palubu kopí a štít. „Měl bys mít silnější víru,“ řekl mu pohrdavě. A pak vykročil proti mně.

Samozřejmě byl statečný. Statečný a hlupák. Věděl, že zemře. Možná ne mou rukou, ale pokud by mě zabil, mí muži by ho nemilosrdně ztrestali. Muselo mu tedy být jasné, že mu zbývá jen pár chvil života, a přesto věřil v další život v sluncem zalité nudě křesťanských nebes. A opravdu věřil, že mě může zabít? V boji není nic jistého. Mohl mě zabít, pokud by vládl mečem i štítem jako velký válečník. Ale já jsem měl podezření, že jeho sebedůvěra nevychází ani tak z dovednosti tvrdě získané cvičením a bojem, jako spíš z víry, že zasáhne jeho bůh a dá mu vítězství. A tahle bláhová víra ho hnala proti mně.

Zatímco se modlil, vysunul jsem ruku z kožených úchopů štítu a držel ho pouze za vnější poutko. Musel si toho všimnout, ale nic z toho nevyvodil. Držel jsem štít i meč nízko a čekal, až bude mladík jen asi šest nebo sedm kroků ode mě. Teprve pak jsem vytáhl levou ruku z poutka a prudce štítem mrštil proti jeho nohám. Jak jinak, boží bojovník o něj zakopl a vlny, které houpaly lodí, ho vrhly stranou, takže se roztáhl na veslařské lavici. Vzápětí jsem k němu přiskočil, máchl Hadím dechem a jediným těžkým úderem jsem jeho meč přerazil. Dvě třetiny čepele zarachotily na palubě, zatímco on se zoufale pokusil bodnout mě zbylým pahýlem do stehna. Rychle jsem se sehnul, chytil ho za zápěstí a pevně mu ruku sevřel. „Opravdu tak toužíš zemřít?“ zeptal jsem se ho.

Snažil se mi vymanit, pak se pokusil udeřit mě železným lemem štítu, ale pouze mě jím bouchl do stehna, aniž mi nějak ublížil. „Dej mi jiný meč,“ dožadoval se.

Jenom jsem se zasmál. „Odpověz mi, hlupáku. Opravdu se nemůžeš dočkat, až zemřeš?“

„Bůh mi přikázal, abych tě zabil.“

„Anebo ti to řekl kněz, který tě proti mně poštval?“ zeptal jsem se.

Znovu se mě pokusil udeřit štítem, ale srazil jsem mu ho Hadím dechem.

„Bůh mi to přikázal,“ trval na svém.

„Pak je tvůj ukřižovaný bůh stejně velký hlupák jako ty,“ řekl jsem ostře. „Odkud jsi, hlupáku?“

Váhal, ale když jsem mu stiskl zápěstí ještě pevněji a zkroutil ruku dozadu, odpověděl. „Z Wessexu.“

„To jsem poznal podle tvé řeči. Ale odkud z Wessexu?“

„Z Andefery,“ zamumlal neochotně.

„A Andefera je ve Wiltunsciru, že?“ Přikývl. „Kde vládne ealdorman Æthelhelm,“ dodal jsem a všiml si, že sebou při tom jménu trhl. „Pusť ten meč, chlapče.“

Pokusil se vzdorovat, ale znovu jsem mu zkroutil ruku a nechal z ní zlomený meč vypadnout. Soudě podle jílce ovinutého zlatým drátkem to byla drahá zbraň, ale přesto se po úderu Hadím dechem zlomila. Hodil jsem jílec s pahýlem Oswimu. „Vezmi toho zbožného hlupáka a přivaž ho ke stěžni Spearhafoku,“ poručil jsem mu. „Necháme ho naživu.“

„Ale Spearhafoc to možná nepřežije,“ řekl Finan suše. „Potápí se.“

Podíval jsem se přes palubu nepřátelské lodi a uviděl jsem, že Finan má pravdu.

Spearhafoc se opravdu potápěl.

Spearhafoc měl po nárazu do první nepřátelské lodi dvě plaňky zlomené a do přední části trupu vnikala voda. Ve chvíli, kdy jsem se na svou loď vrátil, už byla její příď nízko nad hladinou. Mohutný Frís Gerbruht vytrhl z paluby několik prken a spolu s dalšími muži se snažil vynést zátěžové balvany na záď, aby se loď vyrovnala. „Ucpeme to, pane!“ křikl, když mě uviděl. „Je to jen na jedné straně.“

„Potřebuješ další muže?“ zeptal jsem se.

„Zvládneme to!“

Egil mě následoval na příď Spearhafoku. „Tu poslední už nechytneme,“ řekl s pohledem upřeným na nejmenší nepřátelskou loď, která teď téměř mizela na jižním obzoru.

„Doufám, že aspoň tuhle zachráníme,“ poznamenal jsem zasmušile. Gerbruht sice věřil, že poškození lodě je možné opravit a zatékání zastavit, ale vítr sílil a moře se vzdouvalo čím dál víc. Asi deset mužů se snažilo vodu ze dna lodi vylévat, někteří dokonce pomocí svých přileb. „Ale pořád se můžeme vrátit domů na jedné z těchhle,“ kývl jsem hlavou směrem k oběma zajatým lodím.

„Ani jedna nestojí za nic,“ mínil Egil. „Jsou příliš těžké.“

„Tak je můžeme použít jako nákladní.“

„Spíš jako palivové dřevo.“

Viděl jsem, že Gerbruht se už snaží cpát do proraženého otvoru zmuchlané hadry, zatímco ostatní stále vylévali vodu ze dna. Také do jedné ze zajatých nepřátelských lodí zatékalo, do té s bíle natřeným křížem, poškozené, když se k boji připojila ta poslední a narazila do její zádě. Nešlo však o nic vážného, protože oplaňkování bylo proražené v úrovni čáry ponoru. Na tuhle loď jsme přemístili většinu zajatců, samozřejmě až potom, co jsme je svlékli z drátěných košil a vzali jim zbraně, štíty a přilby. Taky jsme si vzali jejich plachtu, protože byla nová a cenná, a jejich skrovné zásoby, které sestávaly ze sýra tvrdého jako kámen, z pytle zvlhlého chleba a ze dvou soudků piva. Nechal jsem jim pouze šest vesel a pak jsem přesekl poutací lano. „Ty je necháš odplout?“ zeptal se Egil překvapeně.

„Nemám chuť je v Bebbanburgu živit,“ odpověděl jsem. „Ostatně jak daleko se můžou dostat? Nemají jídlo, nemají co pít a nemají plachtu. Polovina jich je zraněná a do jejich lodě zatéká. Jestli jim zbylo aspoň trochu rozumu, budou veslovat k pobřeží.“

„Proti větru,“ dodal Egil pobaveně.

„A až se nakonec dostanou na pevninu, nebudou mít zbraně. Takže vítejte v Northumbrii.“

Zachránili jsme jedenáct rybářů z posádek Gydene a Swealwe, kteří byli donuceni na nepřátelských lodích veslovat. Všichni naši zajatci byli buď Západosasové, nebo Východoangličané, takže poddaní krále Edwarda, pokud stále ještě žil. Rozhodl jsem se, že jich tucet vezmu do Bebbanburgu, včetně kněze, který je tak zuřivě povzbuzoval, aby nás pobili. Příď Spearhafoku byla stále nízko, naštěstí se Gerbruhtovi podařilo nejhorší zatékání zastavit, a když další muži přemístili většinu zátěže na záď, trup se přece jen stabilizoval.

Kněz byl mladý a zavalitý, měl kulatou tvář, černé vlasy a zatrpklý výraz. Při pohledu na něj mi připadlo, jako bych ho odněkud znal. „Nesetkali jsme se už někdy?“ zeptal jsem se ho.

„Díky Bohu ne.“

Stál hned pod kormidelní plošinou, střežený zubícím se Beornothem. Vytáhli jsme plachtu a hnáni stálým západním větrem jsme pluli na sever. K domovu. Většina mých mužů byla na velké zajaté lodi a jenom pár jich zůstalo na Spearhafoku, kde stále vylévali vodu ze dna. Mladý muž, který přísahal, že mě zabije, byl stále přivázaný ke stěžni, odkud mě sledoval sžíravým pohledem. „Ten mladý hlupák,“ ukázal jsem na něj knězi, „je z Wessexu, ale ty mluvíš jako Mercian.“

„Kristovo království nemá hranice,“ prohlásil.

„Stejně jako moje milosrdenství,“ řekl jsem. Nic na to neodpověděl. „Já jsem z Northumbrie,“ pokračoval jsem, aniž jsem dbal na jeho zarputilost, „a v Northumbrii jsem ealdormanem. Takže mi říkej pane.“ Stále mlčel, jenom se na mě mračil jako čert. Spearhafoc se pořád vlekl jako hlemýžď, stále s ponořenou přídí, ale plul a mířil k domovu. Banamaðr a ukořistěná loď se držely s námi, připraveny vzít nás na palubu, kdyby se Spearhafoc začal potápět, i když jsem čím dál víc cítil, že se dokáže dovléct k pobřeží a dočká se opravy. „Říkej mi pane,“ opakoval jsem knězi. „Tak odkud jsi?“

„Z Kristova království.“

Beornoth zvedl ruku, aby ho udeřil, ale já jsem zavrtěl hlavou. „Vidíš, že se naše loď může každou chvíli potopit,“ řekl jsem knězi, který dál zatvrzele mlčel. „A když k tomu dojde,“ pokračoval jsem, „přivážu tě k tomu hloupému klukovi. Pokud mi ovšem neřekneš, co chci vědět. Znovu se tě tedy ptám, odkud jsi.“

„Narodil jsem se v Mercii, ale Bůh považoval za správné poslat mě do Wessexu,“ odpověděl neochotně.

„Jestli ještě jednou vynechá oslovení pane, můžeš ho udeřit, jak ti bude libo,“ řekl jsem Beornothovi. Znovu jsem se obrátil ke knězi a usmál se na něj. „Kam do Wessexu?“

„Do Wintanceasteru,“ odpověděl, a když viděl, že se Beornoth pohnul, rychle dodal, „pane.“

„A co dělá kněz z Wintanceasteru na lodi u northumbrijského pobřeží?“ ptal jsem se dál.

„Byli jsme sem vysláni, abychom tě zabili.“ Vzápětí vyjekl, protože mu Beornoth vlepil zezadu pohlavek.

„Buď silný v Pánu, otče!“ zvolal mladý muž od stěžně.

„Jak se ten idiot jmenuje?“ zeptal jsem se pobaveně.

Kněz zaváhal a vrhl na uvázaného muže krátký pohled. „Wistan, pane,“ řekl potom.

„A jak se jmenuješ ty?“ zeptal jsem se.

„Otec Ceolnoth,“ odpověděl a opět s krátkou odmlkou dodal, „pane.“

Teď už mi bylo jasné, proč mi připadal povědomý a proč mě tak nenávidí. Neubránil jsem se smíchu. Vlekli jsme se domů.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Meč králů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.