Běž, řekla cesta

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Markéta Bidlasová & kolektiv

Běž, řekla cesta – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Markéta Bidlasová & kolektiv

Běž, řekla cesta

Kudy a kam?

Tam někde v budoucnosti je. Kniha, které budu porodní bábou. V tuhle chvíli ještě není počata. Jsou jenom krouživé myšlenky. Kniha — o čem?

Jdu na sraz se svou kamarádkou a někdejší kolegyní, herečkou Natálkou, s nejasnými myšlenkami na knihu o cestování, ale možná taky knihu o cestě k sobě, cestě dospívání, cestě změny, no nevím, prostě Knihu, pracuju totiž jako redaktorka v nakladatelství a v popisu práce mám mimo jiné hledání námětů na knihy. Jdu tedy za Natálkou, která ráda a často a odvážně cestuje. Šla pěšky svatojakubskou pouť, byla v Mongolsku, toulala se Vietnamem. Velmi vtipně o tom všem píše na Facebooku a já chci zjistit, jestli by nemohla napsat i něco víc. Schůzku máme v kavárně kousek od Národního divadla. Poté, co se uvelebíme, si objednáváme kávu. Natálka číšníka pozoruje více než já a pak trochu užasle řekne něco v tom smyslu, že je smutné, že pěvec Národního divadla musí pracovat jako číšník. Já se v pěvcích Národního orientuji méně, nicméně nad tím, proč operní zpěvák roznáší po odpoledních kávu v kavárně, se podivím taky. A pak, ještě než se pustíme do hovoru o cestování, se rozezní hudba a číšník a posléze i dvě servírky začnou zpívat. Zazpívají a zahrají za doprovodu reprodukované hudby několik slavných milostných árií. Zpívají překrásně, vysoký strop kavárny je plný hudby, bolest a vášeň, krása a káva a cinkání lžiček, udivené a pobavené pohledy cizinců, za okny Praha pomalu se potápějící do tmy. Mrazí mě v zádech. Nechápu. Když dozpívají, ukáže se, že celou tu nečekanou krásu kdosi točí a že je to nejspíš součást nějaké naplánované produkce. Filmu, projektu, reklamy, kdo ví. Zbytek schůzky si povídáme o cestování, hlavně o Mongolsku, obrysy knihy však zůstávají stále nejasné. Rozcházíme se s tím, že budeme v kontaktu a že nevíme, ale věříme. Árie v zlatavém světle kavárny ale zůstávají zaražené v mozku jako střípek z neznámé a v tuto chvíli nepochopitelné mozaiky.

Po pár týdnech se k myšlence na cestovatelskou knihu vracím. Myslím na Lukáše, dalšího známého z mé divadelní minulosti, kluka co taky šel svatojakubskou cestu. Jeho postřehy z putování mě na facebooku zaujaly. Něco o nějakém setkání se starší ženou nad mořem? A začíná mi vrtat hlavou — co ty lidi na té cestě do Santiaga mají? Proč tam chodí? A jsou to všechno katolíci, nebo snad esoteričtí pošukové? Nebo nebo? Začínám si hledat informace o cestě do Santiaga, o poutích vůbec. Hrabu se v knihách, blozích, diskusích. Námět na knihu? Rozestupuje se mlha? Vidím další střípek do mozaiky?

Z nasbíraných dat začínám mít posléze v hlavě trochu chaos. Takže… pouti do Santiaga de Compostela se říká Camino de Santiago (camino ve španělštině znamená cesta). Cílem je katedrála v Santiagu, údajný hrob svatého Jakuba, Kristova souputníka a učedníka. Jestli je tam svatý Jakub skutečně pohřben, není jasné. Úplně jasné není ani to, jestli na Pyrenejském poloostrově vůbec kdy byl. Nějaký čas tedy trávím četbou informací o svatém Jakubovi, který zemřel mučednickou smrtí v Jeruzalémě a jehož tělo se zázračným způsobem dostalo do španělské Galicie. Zaujme mě, že se mu snad v Galicii roku 40 ukázala Panna Maria a řekla mu, že se nachází v místě určeném k tomu, aby tam byla navždy uctívána. Zdá se, že klíčem k christianizaci pohanských keltských a iberských kmenů byla tedy Matka Boží …

Každopádně — prvním zaznamenaným poutníkem byl prý v roce 951 francouzský biskup z Le Puy. Po něm následovali další. Během času byly podél cesty vztyčovány orientační kameny, kamenné kříže, boží muka, upravovaly se studánky, stavěly se kaple, kostely a kláštery, coby útulky pro poutníky. Postupně vznikla síť dvanácti poutních cest, vedoucích z Itálie, Francie i Portugalska. Symbolem pouti do Santiaga se už ve středověku stala mušle hřebenatka (gůgluju si, je fakt krásná), často v kombinaci se dvěma zkříženými poutnickými holemi (ty se mi až tak nelíbí).

Hřebenatka svatojakubská je odznakem každého poutníka dodnes. (Pozor, neplést s hřebenatkou kuchyňskou, tu má ve znaku ropná společnost Shell.) Čím se dnešní poutník dále musí prokázat, je credencial. To je takový sešitek, vlastně jakýsi poutní pas, který dokazuje status poutníka a poutník se díky němu může ubytovat v poutních albergues neboli ubytovnách. Dá se koupit za drobný peníz ve výchozím místě pouti, a je třeba si do něj každý den cesty nechat dát razítko. Chce-li se dnešní poutník považovat za úspěšného, musí prokázat (právě těmi razítky v credencialu), že šel pěšky posledních sto kilometrů. Může taky jet na kole, pak ovšem musí urazit dvojnásobný počet kilometrů. Pokud tohle splní, dostane takzvanou compostelu — diplom, že cestu absolvoval.

A ještě něco — Santiago nemusí být konečným cílem, dá se jít ještě dál, až na nejzápadnější místo pevninského Španělska, čili na místo, kde do objevu Ameriky končil známý svět, na mys Fisterra (finis terrae rovná se latinsky konec světa). Tak tam to podle fotek vypadá opravdu úžasně!

Vzápětí se dočítám, že asi nejznámější trasa svatojakubské cesty začínají ve Francii, v Pyrenejích v městečku Saint-Jean-Pied-de-Port. Je tak oblíbená, že v srpnu 2016 se na ní údajně pohybovalo až 25 tisíc poutníků!

Tohle mne v mém brodění se daty na chvíli zastaví. Tolik lidí?! Znepokojující údaj. Okamžitě si začínám představovat svého druhu pochod Praha—Prčice, včetně stánků s občerstvením a suvenýry. Na druhou stranu, jak tras, tak možných výchozích míst pro zahájení pouti je mnoho a záleží na každém poutníkovi, odkud chce jít a jak dlouho. Navíc základní trasy se ještě dále štěpí a některé až tak zalidněné nejsou. A stále vznikají nové varianty cest.

Chvíli zkoumám, jak a proč tenhle současný boom poutnictví začal. Dočítám se, že zájem o svatojakubskou pouť začal prudce vzrůstat koncem 80. let 20. století, k čemuž přispěla pouť papeže Jana Pavla II. v roce 1982 a taky to, že roku 1993 byla svatojakubská cesta zapsána na seznam světového dědictví UNESCO. V roce 1987 taky vyšel populární román Poutník — Mágův deník od Paola Coelha (myslet si o něm může kdo chce, co chce, k vlně zájmu o pouť do Santiaga rozhodně přispěl). Od téhož roku mají poutní trasy platný systém značení pomocí směrových značek se symbolem svatojakubské mušle a žlutých šipek.

A pak mě napadá — co Češi, jak to mají s poutnictvím? Zjišťuju, že i z území Čech a Moravy ve středověku putovali poutníci do Santiaga, původní ustálená trasa není ale přesně dohledatelná. Přibližně ji vytyčují kostely zasvěcené svatému Jakubovi, v Praze chrám svatého Jakuba na Starém Městě, dalšími výchozími místy byly kostely svatého Jakuba v Jihlavě a v Brně.

Dnešní české poutní cesty mají dvě hlavní větve, severní a jižní. Severní větev jde od zbraslavského kláštera v Praze přes Karlštejn, Plasy až k hraničnímu přechodu Železná a dále na Norimberk. Jižní větev od Karlštejna pokračuje přes Mníšek pod Brdy, Nepomuk, Klatovy na hraniční přechod Všeruby a dále po Východobavorské svatojakubské cestě směrem na Řezno. Od roku 2011 existuje i první trasa na Moravě, z Brna do Mikulova, odkud lze pokračovat přes Rakousko dále. I u nás tedy poutnictví momentálně kvete …

Dohledatelných informací o pouti do Santiaga je tolik, až se v nich dá utopit. Které ale potřebuju já a proč? Je mi k něčemu třeba informace o tom, že podle středověké tradice pouť započínala ve dveřích vlastního domu a že i dnes se takoví poutníci najdou? Ano, to mě zajímá. Za takovým rozhodnutím se totiž musí skrývat zatraceně silná motivace. A to je něco, co bych ráda prozkoumala víc, ty důvody, ty příběhy, proč se kdo rozhodne na pouť vyrazit.

Takže… pro středověkého poutníka byla pouť výrazem zbožnosti a pokání, prostředkem k duchovní očistě. Na stránkách spolku českých svatojakubských poutníků Ultreia se ohledně historie pouti dočítám: „Z hlediska duchovního závazek putování k nějakému posvátnému místu, ke hrobu světce či dějišti nějaké významné události, platil téměř všeobecně jako něco, co prospívá duchovnímu životu. Poutníci si od poutě slibovali dosáhnout požehnání, očištění od hříchů nebo tak chtěli uctít světeckou či církevní autoritu. Silným motivem poutí byla velká touha po vlastní proměně, ke které pouť může dát podněty.“

Dobře, ale platí to i teď? Podle všeho se dnes lidé vydávají na pouť z mnoha různých pohnutek. Zkoumám, čtu a pátrám dál. Zjišťuji, že dnes už prakticky každý, s kým se dám do řeči, buď na pouti byl, nebo má poblíž někoho, kdo pouť absolvoval anebo o pouti sní či ji plánuje.

Co to ale vypovídá o těch motivacích? V mém malém průzkumu se mísí věřící křesťané s lidmi založenými spíše alternativně duchovně. Pak tu jsou jiní, kteří prostě milují treky a zásadní částí cesty jsou pro ně Pyreneje. A pak — někdo četl Coelha, někdo hledá výzvy, někdo řeší složitější životní období. A někdo jednoduše touží udělat něco nečekaného, zdánlivě nelogického, odvážného. Vykročit ze zaběhnuté každodennosti a mít možnost být nějaký čas sám se sebou.

Tak. Mám nasbíranou hromadu dat. Ale co s nimi dál? Chci sepsat poutní bedekr? Nebo o co mi to jde? Jak to zjistit? Nevím. A pak jednou, když takhle o víkendu pračka pere, myčka myje a děti spokojeně koukají do mobilů, sleduji videoblog mladé cestovatelky, která šla někdy v zimním období portugalskou cestou do Santiaga, a rozbrečím se. Ale tak, až mi slzy zasolí klávesnici. Nechápu. (Já vůbec často nechápu. Že by refrén knihy?) Takže co? Já tam chci jít? Já? Stará holka, paní v letech, co byla za posledních dvacet let sama nejdál v Brně?

Nedává mi to smysl. Ale cítím to. A mockrát v životě jsem něco tak jednoznačně necítila.

Potřebuju jít. A ne až někdy, až jednou. Potřebuju jít v dohledné době. Sama? Nevím. V tuhle chvíli se zdá, že jo. Navíc — mám děti a psa a někdo se o ně v čase, kdy bych šla, postarat musí. Takže jít s manželem nedává smysl. Počkat! Já už o tom přemýšlím takhle prakticky? Vždyť ani nevím, proč tam chci jít. No, nevadí, to zjistím. Hlavně ale tu touhu, tu touhu po té cestě, kterou cítím až v konečcích prstů u nohou, tu nikomu nedám!

Zároveň s touhou jít ve mně začíná klíčit už poměrně konkrétní myšlenka na obsah a formu knížky. Než vyrazím, než půjdu, nasbírám si vedle všech praktických informací taky nějaké své poutníky, své vypravěče, inspirátory a tazatele, průvodce a možná i pomocníky v lovení těch svých důvodů, proč já musím jít … Léta se sice zabývám osobním rozvojem, sebezkušenostním výcvikem, zkoumáním příčin a následků, hledáním, jak porozumět svým pocitům a emocím, ale k téhle své vnitřní detektivce potřebuju ještě hlasy jiných poutníků.

A tak se vydávám na cestu, zatím jenom vyprávěcí, knižní. Vedle Natálky a Lukáše, o kterých už vím, začínám hledat a sbírat další lidi, kteří by mi byli ochotni přispět vyprávěním, ať už psaným, nebo mluveným, o své pouti a svých důvodech …

Tím tedy má pouť začíná, píděním se po příbězích, dotazováním se po důvodech jiných lidí a poutníků, souběžně to jsou mé první kroky, první doteky, první šeptané otázky a náznaky odpovědí …

LUKÁŠ ADAM

Jak už jsem psala, Lukášových statusů z camina jsem si začala na Facebooku všímat dávno před tím, než se ve mně zrodil nápad na vlastní pouť. Krásné, vtipné fotky, drzý kukuč, hloubavé postřehy. V té době jsem to ovšem brala tak, že tahleta pouť je pro mladý. Trochu jim to závidím, ale co už …

(To jsem ještě neznala inspirativní větu koučky Magdaleny Vokáčové, že když někomu závidíš, můžeš si gratulovat — konečně víš, co chceš.)

Všimla jsem si sice, že právě Lukáš u svých poutních statusů mluví o setkáních s lidmi nejrůznějšího věku, ale zůstala jsem u svého přesvědčení. Také jsem viděla, že se Lukáš s přáteli z camina schází i po čase v Praze, že v jeho životě zůstali. Zajímavé!

Ve chvíli, kdy začala myšlenka na mou vlastní pouť a knížku nabývat reálné obrysy, mi bylo jasné, že Lukáš je jedním z jasných adeptů na camino zpověď.

Extrémně vytíženého mladého herce a excelentního zpěváka jsem oslovila a záhy už jsem s ním seděla v klubu Divadla na Fidlovačce, po zkoušce Šakalích let, kde Lukáš hraje roli Bejbyho. Povídání rušené psím štěkotem se tak odehrávalo v neklidné atmosféře blížící se premiéry …

Jít, abych se mohl zastavit

Lukáši, kde se v tobě vzala myšlenka jít?

Nevím. Vím, že jsem to někde vzadu v šedé kůře mozkové měl třeba pět let zpátky… Postupem času jsem si o tomhle putování zjišťoval víc a víc, až jsem došel do bodu, kdy jsem se rozhodl, že to musím absolvovat, že tak za tři týdny, v červenci třebas, jedu, vydám se na cestu, která někde začíná a někde jinde končí a cíl té cesty je ta cesta samotná. Do té doby jsem žil ve vztahu, kde se cestovalo spíš tak klasicky. Nebyli jsme naladění na putovací princip — batoh na záda a jedeme. Jenže pak jsme se rozešli. Ale ještě jsme spolu teda letěli na domluvenou dovolenou do Kazachstánu. Prostě… byli jsme a jsme dodneška nejlepší kamarádi. Ta cesta do Kazachstánu byla fajn, ale byla samozřejmě bolestivá. Útrpná. Už jsem věděl, že chci jít na pouť do Santiaga, a tam jsem se ještě víc utvrdil v tom, že ten výplach prostě budu potřebovat.

Šel jsi sám?

Rozhodl jsem se jít s kolegou z divadla. On je takový ten typický horal, chodí na túry, má výborný boty, spacák a prostě všechno tiptop cestovní. Já vedle něho byl jako chudý příbuzný, trochu kretén s věcmi z H&M. On měl všechno nepromokavý, neprofoukavý, vynikající a já vyrazil ve věcech, co sice můžu zničit, ale v kterých jsem ještě třeba půl roku předtím chodil do divadla. Spacák starej, velkej, a abych ho vůbec převezl, tak jsem si na to koupil takový ty pytle, ze kterých vysavačem odsaješ vzduch, aby se to pak vešlo do zavazadla. Fakt idiot… Jenom krosnu jsem si koupil novou ve sportovním obchodě a tu mám doteď. Jenže ono když se rozhodneš ze dne na den něco udělat, tak nehledíš na to, jaký máš vybavení, ale zkrátka jdeš. Vlastně mně to takhle vyhovovalo a hrozně mě to bavilo. Ta nepřipravenost.

Trasu vybral kdo?

Trasu jsme vybírali spolu. Jednak jsme věděli, kolik na to máme dní, a pak, ta naše portugalská se nám zdála z fotek nejhezčí. Během cesty jsme ji postupně měnili, kombinovali, protože měla víc variant. Začínali jsme pobřežní trasou z Porta, pak jsme odbočili do vnitrozemí a šli přes řeku Rio Coura, poté jsme se vrátili zpátky k moři a šli variantu „spiritual“. V závěru jsme jeli kousek člunem jak pro uprchlíky do Padrónu, kde jsme se napojili na klasickou portugalskou trasu. Zkrátka jsme to různě kombinovali. Ale to předbíhám…

Měl jsi před cestou nebo během ní nějaké strachy či obavy?

Jeden malý zážitek, kdy jsme se trochu báli, mám. My totiž přiletěli do Lisabonu a do Porta jsme stopovali. Vzala nás postupně asi tři nebo čtyři auta, pak jsme zůstali stát někde na benzince v pustině. Sice u dálnice, ale kolem nic. A tam nám zastavil takový zvláštní pár. Paní byla fanatička, která se starala o nějakou kapličku ve Fátimě, a když zjistila, že jdeme do Santiaga, tak se ptala, proč nejdeme do Fátimy?! Když je zrovna právě výročí fátimského zázraku?! My jsme říkali, že možná někdy půjdeme a ona — no musíte, musíte! Kluk, co jel s ní, byl učitel, oba byli z nějaké církve nebo možná sekty. Neuznávali, co se děje v současném křesťanství, u nich prý farář není čelem k věřícím, ale spolu s nimi čelem k —Bohu a mají zvláštní druhy mší. Byli do toho tak ponoření, mluvili o rotary klubu, o organizacích, které podle nich ničí svět a chtějí válku. A k tomu poslouchali v rádiu pořád dokola portugalskou hymnu. My jsme vzadu seděli jako zařezaný. Byli fakt zvláštní. Pak citelně nebyli v pohodě s tím, když jsme jim řekli, že jsme herci. No, a můj kolega pak v dobré víře řekl, že hrajeme v muzikálu Jesus Christ Superstar a navíc jim sdělil: „Lukáš tam hraje Jidáše.“ Málem jsme nabourali, protože oni se v těch sto padesáti za hodinu začali zuřivě křižovat. Sice se pořád usmívali, ale myslím, že jsme si všichni přáli, ať už vystoupíme. To byla jediná chvíle z celé cesty, kdy mi nebylo příjemně. I když to vlastně bylo spíš úsměvný.

Jinak nebylo čeho se bát. Já teda rád vyhledávám situace, kdy se dostávám z komfortní zóny, mám rád útěky z bezpečí někde milimetr za hranice svých možností, ale tady nebyl důvod ke strachu. Tahle cesta pořád překonávala moje očekávání. Hlavně skrz lidi, které jsme potkali a kteří nám zůstali v životě doteď.

Vybavíš si první silný okamžik cesty?

Jo. Když jsme se na první pouti seznámili s dalšími pěti lidmi. Vytvořili jsme vlastně svoji skupinku. Se třema holkama — Skotkou, Holanďankou a Italkou jsme dodnes v kontaktu. Společně s tou Holanďankou a Skotkou jsme šli trasu „spiritual“ a došli do městečka Vilanova de Arousa. Místo, kde jsem pořád opakoval, že tam chci umřít. Bylo tak krásný… u moře v zátoce… Byla to první chvíle, kdy jsme si s úplně cizími lidmi začali povídat na hlubší úrovni než jen — proč jdeš camino, kolik ti je, co děláš, čím se živíš a odkud jsi šel… Začali jsme si říkat svoje životní příběhy, co se nám stalo, proč jsme vlastně tady, co nás dovedlo na tuhle pouť. Své niterné pohnutky. Ten zážitek — otevřít se úplně cizím lidem nás stmelil. Vlastně se tam vytvořila vazba, která trvá dodneška.

A pak mám jako silný momenty vjemy z maličkostí. Třeba právě v úseku „spiritual“ jsme jeden den došli na kopec, kde byl obrovskej šutr a vyhlídka na zátoku dole. Dávali jsme si tam pauzu, jedlo se, pilo, kecalo. Ale já jsem potřeboval úplnej klid. Nechal jsem všechny jít a zůstal jsem tam sám. Sedl jsem si nahej na kámen a díval jsem se dolů do volnýho prostoru. Obrovskej volnej prostor a já tam sedím a zírám do něj. Z takových chvil jakoby úplnýho vypnutí mám někdy mnohem silnější zážitek než z nějakých těch „velkých“ zážitků.

Nebo… vypnutí… ono je to spíš jakoby jenom bytí. Chvíli nemuset vůbec nic řešit. Protože já jsem si jinak vybral hektický život. Baví mě to napětí, kdy vlastně nevím, jestli věci zvládnu, jestli je stihnu, jestli to dobře dopadne. A pak právě potřebuju kontrast toho úplného vypnutí, zastavení. Z toho potom čerpám, tady z těch okamžiků. Mnoho lidí po té cestě jenom jde a jde, já se spoustukrát zastavím třeba na dvě hodiny někde, kde se mi líbí jen tak být. Dívat se, čichat vůně, poslouchat zvuky. To je moje meditace.

A pak mám ještě jeden zážitek. Došli jsme do Fisterry, na údajný konec světa a tam jsem se potkal s Brigitte. Asi úplně nejsilnější moment pouti. Tahle žena, které bylo třiapadesát, byla nádherná. Úplně klidná paní s vráskama, učila se právě na něco jako ukulele, mělo to šest strun, byla to malá kytarka, guitalele se to jmenuje. Krásně brnkala a my se jí ptali, jak dlouho hraje. Ona že asi tři týdny. Bylo to až mystické, prostě jsme seděli na pláži, na které bylo zakázáno se koupat, rozdělávat oheň a přespávat nebo tábořit. Seděli jsme a bavili jsme se o jejím životě a o našich životech… A pak jsme tam samozřejmě přespali, udělali si oheň a koupali se.

Brigitte byla německá doktorka, která měla vlastní praxi, vlastní soukromou ambulanci. Pak dostala rakovinu. Všechno zrušila, odešla a vyléčila se. A pak začala cestovat právě tímhle způsobem. Má myslím dvě děti nebo dceru a ještě si osvojila uprchlického kluka. Dělá teď doktorku na volné noze v uprchlických táborech v Německu. A s touhletou paní jsme řešili život, kouřili jsme marihuanu, kterou ona někde sehnala, a bylo to fakt krásný. A pak jsme šli nazí do vody, do ledové vody Atlantiku. Krásná chvíle.

Takovýhle setkání mě nějak… těžko se to popisuje. Mě to vlastně utvrdí v tom, že ambice a hon za hmotnými statky a úspěchem nejsou v životě zásadní. Že někdy se v životě dá dlouho čerpat z úplně obyčejného setkání s někým, kdo se nepotřebuje předvádět a být zajímavej, ale prostě jenom sedí a brnká. Za půl hodiny jsme si řekli tak hezký věci, že mně pak ani nešlo spát. Ani jsme si na sebe ani nepředali kontakt, vím jenom, že žije někde v Německu a že se jmenuje Brigitte.

Neuchopitelnej okamžik zvláštního štěstí.

A co ty porozchodové stavy?

No, šťoural jsem se v sobě hodně. Taky jsme byli s ex-partnerkou hodně v kontaktu. Pořád jsme během cesty komunikovali. Protože to nebyl rozchod, kdy bychom spolu chtěli přestat mluvit úplně. I když by to bývalo asi lepší, kdybychom se odstřihli a měli čas se nějak vyléčit. Většinou ty rozhovory začínaly — tohle bylo strašně hezký, tady ti posílám fotku, tohle mi připomíná tebe, chtěla bych tam být s tebou, ale kdybys neudělala tohle, a ty kdybys tamto a bla bla bla. A už jsme se začali hádat. Všechno jsme po sobě házeli v psané formě, což je hrozný, protože člověk nezná intonaci, neví, jak to ten druhý myslí, je vztahovačný, jinak si to vyloží… Takže byly situace, kdy jsme si třeba do noci vysvětlovali věci a já pak byl druhý den nevyspalý a říkal si — proč? Proč?! Když jsem tady právě proto, abych se vyčistil, tak se tím zasírám znova. Postupně to ale odeznívalo. Ta cesta mi pomáhala, potkával jsem nový lidi a tím, že oni mi povídali o svých traumatech, tak já zas povídal o svým problému. Získával jsem vlastně mnohem víc pohledů na věc, než když jsem se na to díval svýma očima. Vyčistilo mě to. Samozřejmě to pak ještě trvalo nějakou dobu, ale ta pouť byla v tom procesu zásadní.

Tys pak šel po roce camino ještě jednou, že?

Ano. Hned po té završení první pouti jsme si řekli, že musíme jít příští rok znova. Poprvé to byla rychlá akce, podruhé jsem se na to těšil hrozně dlouho dopředu. Tentokrát jsem už měl připravený všechy ty „decathlon“ věci. Přiletěli jsme do Madridu a na výchozí místo dostopovali. A vyrazili. No a dostavily se zpočátku okamžiky z opačný škály spektra. První den… kolem byla taková příroda, jako kdybych šel do Šumperka. Vůbec nic zajímavýho. Další den byl podobný a další den jsme skončili v ubytovně, která měla saunu a byla posh, za drahý peníze… Najednou jsem si říkal, co tady vlastně dělám, cesta je úplně šedá a vůbec mě nebaví. I jsme šli s divnýma lidma. Nepůsobili, jako by byli na pouti, ale spíš jako by odložili kola a šli si dát pivo. Takový normální řízci.

Najednou to nemělo obsah, žádné naladění se na cestu nefungovalo. Tak jsme si dali jeden den pauzu a až pak jsme potkali lidi, s nimiž jsme šli až do konce. Vlastně to potom bylo ještě lepší než v předchozím roce. Mezi tím prostě ale musela proběhnout ztráta toho automatického očekávání, že tak, jak jsme se napapali rok předtím, to bude i letos.

Takže i na podruhé nakonec přišly silné okamžiky?

Jo. Šli jsme ve skupině jednadvaceti lidí ze všech koutů světa od Tchaj-wanu přes Francii, Kanadu, Nizozemsko, Austrálii, Ameriku. Asi tři dny před závěrem pouti jsme přespávali ve vesnici, kde byla jenom jedna ubytovna, ale měla dva domy přes cestu. V každém bylo asi deset postelí, takže nám jednu přidali a my měli celý ten objekt jenom pro sebe. Jenže v tom místě nebyl žádný obchod ani restaurace. Vyřešil to Francouz Arvy, nakoupil v nejbližším městě za dvacet eur suroviny a společně jsme připravili čtyřchodové veganské menu pro pětadvacet lidí, i pro ty, co vedli tu ubytovnu. Skupinka lidí škrábala brambory, další vařila, smažila, někdo hrál stolní hry, další skupinka hrála na ukulele a zpívala. Ten večer byl najednou tak krásný, slunce začalo zapadat za kukuřici, bylo to až kýčovitý, takový hippie mód, kdy prostě nikdo neřešil nic navíc. Když si pak s lidmi povídáš, tak mají všichni své starosti, trable, tragédie, ale tady byli všichni na chvíli spokojení, všichni prostě jenom byli. A vrchol radosti bylo zazpívat si písničku a udělat si jídlo. Chtěli jsme Arvymu pak zaplatit, ale on nám to zakázal, prý ať pošleme dobrý skutek dál.

A další velmi silný moment na mé druhé cestě byl ten den, kdy jsme došli do Santiaga a v kroužku s ukulele před katedrálou jsme si zazpívali svoji hymnu, což bylo Fall in Love od Elvise Presleyho.

Co tě napadne, když dnes pomyslíš na camino?

Moře. Já se měl narodit někde u moře. Asi to budu znít strašně ezo a trapně, ale když jsem u moře, mám pocit, že komunikuju s planetou, s něčím, co člověk nemůže ovlivnit. S přírodníma živlama. Tomu jsem v Praze hrozně vzdálenej. Pak mě napadá příroda, jiná než česká. A pak ten pocit, když nemám žádný časový pres. Na pouti se můžu rozhodnout úplně libovolně, v kolik vyrazím, v kolik se probudím, kam dojdu, v kolik hodin. Kdežto tady mám diář na minuty, na hodiny… Ne že by mi bylo po tom teskno, ale jak čas běží, postupně přibývá chvil, kdy si řeknu — já bych nejradši vzal bágl na záda a šel.

Na caminu spousta věcí najednou ztrácí hodnotu. Vlastně jediná hodnota byla (ne asi pro všechny, ale pro mě třeba výrazně) dorazit do cíle. A pak pro mě mělo hodnotu poznat nové lidi, nové věci. Když jsem v Česku, tak mě moc nebaví se seznamovat, ale tam jsem navazoval kontakty rád.

Půjdeš znovu, láká tě to?

Rozhodně. Sám. To není nic proti mému kolegovi, kamarádovi, se kterým jsme dvakrát šli, ale mám sebereflexi v tom, že vím, že jsem hodně věcí nechal na něm. On měl mapu v mobilu, on se díval častěji na letenky, on měl ten větší odpich u těch praktických věcí a já jsem vlastně nebyl ani jednou odkázaný úplně sám na sebe. A to chci zažít.

Závěr povídání s Lukášem uzavřu jeho textem z Facebooku, kterým ukončil camino prodloužené navíc o putování po Mallorce …

Viděl jsem mlhu hustou jako mlíko.

Viděl jsem stádo divokých koní.

Viděl jsem slovenské nacionalistky.

Viděl jsem telata pít z kravích vemen.

Viděl jsem místo považované Římany za konec světa.

Viděl jsem krásnou Brigite.

Viděl jsem medúzu.

Viděl jsem Tanju s Jolantou zpívat Alabama Song od The Doors.

Viděl jsem vznikat přátelství.

Viděl jsem kus země, kde se narodil Rafael Nadal a kde komponoval Fryderyk Chopin.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Běž, řekla cesta.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.