Vítejte v mé knížce!

Vratislav Mlčoch

NEBEZPEČNÉ ŠTĚSTÍ

aneb

Mrtvici navzdory

kopa partnerských povzdechů a pousmání

Vznik této knihy si vyžádal hodně práce a času nejen při jejím napsání, ale také při editování, lámání a korekturách. Pokud se Vám kniha líbí, prosím Vás proto, abyste se o ní před svými přáteli a známými pochvalně zmínili nebo jim ji doporučili. Pokud se Vám však nelíbí, žádám Vás, abyste o ní nehovořili hanlivě, neboť někomu jinému se líbit může.

Zároveň Vás prosím o respektování autorských a vlastnických práv, tedy abyste ji zejména dále sami nešířili.

Děkuji Vám za Váš zájem o mou knížku a za eventuální příspěvek na mou vydavatelskou činnost.

Vratislav Mlčoch, autor a vydavatel

Co je co a komu za to dík

POZOR! Toto není knížka o prevenci nebo léčení mrtvice, ale o tom, jak se vyhrabat z psychického sajrajtu poté, co vás ta bestie klepne. Ale hlavně o rodinných, manželských a partnerských problémech, když láska začne haprovat anebo když rozkvete přímo nádherně. A to poslední vám všem z celého srdce přeji!

Toto je prostě šedesát povídek (= kopa) sepsaných mrtvici navzdory a týkajících se partnerských a rodinných povzdechů a pousmání, tedy lásce, to jest nebezpečného štěstí.

Nebezpečné štěstí je skutečně láska. Toužíme po ní, pídíme se po ní, usilujeme o ni a přitom dáváme všanc svou budoucnost a osud svůj i našich blízkých, zejména dětí, do rukou podezřelé chemie, o které je dobře známo, že zhusta funguje jen chvíli a poté vyprchá a zanechá nás s pustým a prázdným srdcem, mnohdy zaplněným nenávistí a zlobou ze zmarněné šance. Řekl bych dokonce, že přízvisko nebezpečné je ještě příliš mírné, lépe by sedlo hazardní, ale budiž.

Tahle knížka vznikla navzdory mrtvici, která mne klepla v listopadu 2019 a která zpočátku způsobila, že jsem ochrnul na pravou polovinu těla. Ležel jsem u sv. Anny v Brně, koukal do stropu a zoufal si. Pak jsem si uvědomil, že mi mozek pořád funguje a že levou rukou můžu dělat víc, než jen se nakrmit a vytřít si zadek. Tak jsem si nechal donést laptop a pustil se do restů, které mi zaváněly na pracovním stole. Ale to nestačilo, potřeboval jsem větší projekt. Totiž:

Práce, která nás baví a kterou děláme rádi a dobrovolně, je tou nejlepší medicínou na každý neduh.

Mrtvice a pobyt v nemocnici mimo jiné způsobily, že jsem rázem ztratil veškeré sociální vazby až na facebook a mail. Z nedostatku lepšího rozptýlení jsem přitom bilancoval svůj život a vzpomínal. Mnoho vzpomínek jsem od sebe zapudil, protože ani po letech jsem na ně neměl náladu, nad jinými se zase od srdce rozveselil, ale většina ve mně vzbudila právě ono pousmání. Pak tam byly i takové, které způsobily můj povzdech. Nepovedly se, co dělat, ale žádná tragédie to nebyla. A právě ty poslední dvoje byly nejlepší. Nemohu říci, že byly podkladem všech těchto povídek, ale sem tam některou jsem do povídky zapracoval a vhodně na ni upozornil. A ty ostatní? Co s nimi? Vezmu si je sebou tam nahoru…

Zbylý volný čas jsem trávil náhodným otvíráním internetových stránek a přepínáním kanálů na telce, až jsem z ničeho nic narazil na zdroj příběhů ze života, milostných příběhů příkladných i odpudivých, jak už příběhy ze života nepřežvýkané profesionálními pisálky bývají. Mohl jsem jim věřit nebo ne, bylo to tak napůl, ale já se rozhodl věřit, protože víra uzdravuje i zachraňuje. Každá víra, i ta.

Pustil jsem se do práce, protože mne příběhy zaujaly a vtáhly mezi sebe a já je začal zpracovávat, domýšlet, doplňovat o motivy jednání a konce příběhů, jak už to pisálkové dělají. Až na to, že já nejsem profík, já to dělal bez smlouvy, bez vnější motivace, jen pro sebe. Pro tu moji mrtvičku, pardon, té mé mrtvičce na potvoru. A najednou se děly divy, psal jsem jednu povídku denně, až se mi od klávesnice prášilo.

Povídky se vršily až jsem jich měl kupu. Velikou. Doplnil jsem je na rovnou kopu, aby se to lépe počítalo, a rozdělil na pět dílů po tuctu. Čistě pro přehlednost, bez nějakého třídění a přerovnávání. Nechal jsem je v původní, náhodné směsce, aby zůstaly autentické. A když jsem se po půl roce ocitl zase doma, příběhy jsem si zredigoval, učesal, zalomil a nakonec i publikoval v e-knize, kterou máte před sebou.

Jaksi sama od sebe se mi vykrystalizovala ich forma, která mi umožnila do příběhu vložit úvahy, které slušně vychovaný člověk nikomu nesděluje, zejména ne vypravěči. To takhle děláváme všichni, všichni něco skrýváme i před rodiči či nejlepšími přáteli, a pokud jim něco z toho řekneme, rozhodně to nebývá čistá a úplná pravda. Nebývá to tak? Já se přiznám bez mučení. Pak jsem vždy dbal na rozumnou délku povídky tak, aby čtenáře neunavovala a nemusel ji další večer dočítat. Prostě rukopisná stránka a něco málo navrch. Vždyť kdo má dnes čas číst? Kolikrát ani autor sám po sobě ne. Já se do toho často musím nutit.

Když jsem práci na knize končil, s údivem jsem zjistil, že jsem z psychické krize venku a že i má fyzická forma se zlepšila natolik, že zobu oběma rukama, i když s překlepy, a že jakž takž s pomocí jedné berle chodím. Ale pořád lepší než klepat jedním prstem levé ruky a jezdit na vozejku. No ne?

Jak jsem to napsal o té medicíně?

Takže za to všechno díky, veliké díky životu, osudu, Bohu či komu. Nebo i té mrtvici?

A pokud se vy sami hrabete ze sajrajtu po mrtvici, nemusíte rovnou začít psát knížku. Můžete začít dělat cokoliv, co vás baví, třeba, co já vím, pěstovat rajčata a papriky. To lze i za oknem v paneláku. A pokud dáte pozor, aby sousedům pod vámi nekapala se stropu voda, bude rodina jásat. A možná budou jásat i ti sousedi.

Ještě troška řečí o tématu. Chtěl jsem oslovit co nejširší oruh čtenářů. Které trable máme všichni (nebo téměř všichni) společné? Rodinné trable. Trable s láskou, s nebezpečným štěstím. S rodiči, partnery, dětmi, vnoučaty, s jejich nadbytkem či nedostatkem a tak dále a podobně. Ale hlavně jsem chtěl čtenáře pobavit, protože tohle potřebujeme ze všeho nejvíc. POBAVENÍ.

A nejlépe pobaví cizí trable.

Nakonec ještě dík konkrétním osobám. Chtěl bych především poděkovat svým vnučkám Nikolce a Tince, jejichž nevyčerpatelný elán dospívajících slečen plný smíchu, štěbetání, dovádění, drobných nezbedností a příchylnosti mne stále udržuje ve střehu a v dobrém rozpoložení. Díky nim nemám na stařeckou mrzutost ani pomyšlení. A to je fajn.

Ale hlavně — nemám čas se litovat.

Vratislav Mlčoch

Brno, září 2020

Vydalo Vydavatelství VRAM (www.vram.cz) v roce 2020 jako svou pátou publikaci.

© Vratislav Mlčoch 2020

ISBN 978-80-904416-7-5

Vratislav Mlčoch

NEBEZPEČNÉ ŠTĚSTÍ

aneb

Mrtvici navzdory

první tucet partnerských povzdechů a pousmání

Finanční kouzlo

Já kráva, stonásobná, ne, tisícinásobná kráva, kráva přímo betlémská. Měla jsem kvalitního chlapa, co se věnoval rodině, vydělával krásný prachy, byl hodnej a uznalej a já se zhlídnu v románovejch postavách, vymyšlenejch autorkama pro zvýšení prodejnosti jejich výpotků, postavách obdařenejch nadpřirozenejma sexuálníma schopnostma, a svýho chlapa po sedmi společnejch letech a jedný společný dceři kopnu do zadku a začnu si shánět ty superchlapy. Je fakt, že doma to nikdy za nic nestálo, říkala jsem tomu „chvilečka s drobečkem“, jasně že ne před ním, copak nějakej chlap snese pravdu o tom svým chcípáčkovi, ale oproti všem těm šmejrátkům, na který jsem ve svejch divokejch letech natrefila, to bylo ještě docela dobrý a velká výhoda byla, že s tím nikdy neotravoval dlouho, že bejval raz dva hotovej a já si pak mohla snít. Měla jsem u těch snů zůstat a mohly jsme bejt s holkou spokojený, když už ne šťastný.

Po X nevyhovujících vztazích a dalších sedmi letech jsem konečně prokoukla ty románový vejmysly a chtěla se k tomu svýmu vrátit. Jenže on si mezitím našel babu, která nesnila a místo toho chytla příležitost za pačesy a já se mohla vzteknout. Jasně že jsem nepřiznala svoji chybu a všechen svůj vztek na svoji vlastní blbost jsem obrátila proti tomu svýmu kurevníkovi, kterej ale nikdy žádným kurevníkem nebyl, ale nudným a spořádaným chlapem, a proti tý zlatokopce, která taky nikdy nebyla žádnou zlatokopkou, ale babou, která se dokázala postarat o opuštěnýho chlapa a nic moc za to nechtít. Jenže ten můj ex měl prachy, hodně prachů, krásný fáro a ještě krásnější barák, kterej mu všichni záviděli a tak těm mejm pomlouvačnejm kecům rádi věřili a s velikým nadšením jej dál pomlouvali. Ti dva z toho měli za zádama docela výživnou ostudu po celým městě.

Navíc jsem před ním začala dělat nemocnou chudinku, kterou on musí v jednom kuse vozit po doktorech, a taky chudou chudinku, který on musí každou chvíli půjčit na věčnou oplátku nějaký prašule, a to mý dobračisko ty mý stesky prokládaný pro větší efekt nářky na neuznalýho kurevníka a jeho chamtivou zlatokopku baštilo. Po těch doktorech mě fakt vozil, ostuda sem, ostuda tam, prachy mi půjčoval a nechtěl zpátky a ty mý nevděčný lživý kecy pouštěl druhým uchem ven. Ale něco z toho mu muselo v kebuli zůstávat, hromadilo se tam, až to po dalších sedmi letech bouchlo. Možná že až tehdy se k němu ta ostuda, co měli po městě, donesla. Jenže bouchlo to jinak, než jsem zamejšlela. Vejbuchu přesně naopak se říká imploze, že jo? Tak přesně tak to bylo.

Najednou oznámil svý zasnoubení s tou svou zlatokopkou a já se mohla vzteky zvencnout. Jenže zároveň sezval všechny naše známý na opulentní raut a tam se vytasil se smlouvama, kšafty jim říkal. Byly celkem tři. V tom prvním odkázal svůj krásnej barák naší dceři, v tom druhým svý krásný nový fáro mně, a v tom třetím, posledním, všechny svý finanční úspory a pojistky tý svý nový ženě, aby nemusela žít někde, kde ji lidi nemaj rádi. No řeknu vám, seděly jsme tam všechny tři s otevřenejma hubama. Až mi ta má sklapla, vstala jsem, tomu svýmu bejvalýmu krásně přede všema poděkovala a omluvila se jim, tu jeho zlatokopku jsem objala a ubezpečila jsem ji o všem dobrým teď i do budoucna a má už dospělá dcera vzápětí udělala to samý, protože předtím držela vždycky basu se mnou.

A fakt jsem to dodržela, fakt my obě dvě, protože v tom mým kšaftu byla i zmínka, že mi promíjí všechny mý předchozí výpůjčky, který se mezitím vyšplhaly na víc jak milion. A pak jsme se všichni krásně nacpali a namazali, protože ten můj báječnej bejvalej ex na nikom a na ničem nešetřil.

No není on hotovej finanční kouzelník? Třemi jednoduchými finančními úkony nastolit rodinný smír? Na furt?

(Povídka je inspirována skutečnou událostí.)

Sexuální posedlík

Vždycky mě bavil sex a vždycky jsem při něm ráda zkoušela nové věci – polohy, pomůcky a podobně, ale copak se to s tím mým mužským dá? Za těch jedenáct let, co jsme spolu, mi sex dokázal totálně znechutit. A přitom to býval přeborník, veliký fešák, od pohledu i od poslechu inteligentní chlapík, který uměl ženu navnadit i naladit na tu správnou vlnu.

To všechno mu zůstalo, ba co víc, propracoval se k dokonalosti, ale ze sexuálního nadšence se stal přímo posedlík, který mi zahýbá na každém kroku, přímo před nosem ve společnosti. Začne se přede mnou bavit s nějakou ženou, po pár minutách se oba někam ztratí, třeba na WC nebo do nějaké komůrky, a když se vrátí, má na tváři ten dobře známý vítězoslavný úsměv a já bych ho nejraději zabila. Nebaví mne s ním ani zkoušet nějaké novinky, protože dobře tuším, že svou čerstvě nabytou novou zkušenost vzápětí uplatní s nějakou jinou ženou. Přitom z toho svého sexu nemůže nic moc mít, vždyť tu ženu vlastně vůbec nezná, nemá s ní navázán žádný bližší vztah, jen na ni vysype svůj sváděcí proslov ve variantě A, B nebo C a jde na to. Ty ženy čekají, že s ním později zažijí pokračování, při kterém jim vše vynahradí, ale to ne, jeho ta žena ihned po koitu přestane bavit. Typický Don Juan, kterému jde pouze o skóre, o zářezy na pažbě. Nebo jinde?

Jedenáct let jsem mu dělala služku a nechala se ukecávat, abychom zatím neměli žádné děti, až jsem si řekla DOST! Rozvedli nás na počkání a hned po rozvodu se na mne sesypaly všemožné kamarádky a známé a chlubily se, že mi s tím mým také zahnuly. To mi teprve dodalo, protože jsem do té doby netušila, že jich bylo tolik. Jaké skóre měl Don Giovanni? „In Ispagna mille e tre,“ zpívá se v té krásné Mozartově opeře, a ten můj moc nezaostával. Jen ten komtur na něj nechtěl dojít, asi měl už všech těch kurevníků plné zuby. Tak jsem jej kopla do zadku já a začala si užívat. Chuť na sex se mi brzy vrátila, bodejť by ne se slušným a věrným chlapem, kterého jsem si záhy našla, a já jsem přímo rozkvetla jako kytka na čerstvě zalitém záhoně.

Zato ten můj Don Juan trochu sešel. Chyběla mu moje všestranná a pozorná péče. Začal jít do sebe, přestal svádět ženy jako na běžícím pásu a našel si novou kandidátku na manželku, pečovatelku a služku. A stejně jako na začátku se mnou i jí byl věrný a mazal jí med kolem pusy. Prý to všechno byla moje vina, že jsem byla chladná a odtažitá a že mu vlastně, chudáčkovi maličkému, nic jiného než nevěra nezbývalo. A že s ní všechno bude jiné. Tohle všechno mi moje kamarádky škodolibě donesly a já si znovu řekla DOST! Sešla jsem se s mou nástupkyní a všechno jí vyložila. Jenže ona byla tak zblblá těmi jeho kecy, že mi nevěřila.

Tak jsme se nakonec vsadily o krásnou luxusní dovolenou, že se můj ex vůbec nezměnil a že kurevník zůstane kurevníkem nastálo. Měla jsem jednu známou, která si občas přivydělávala jako profesionální společnice, a ta se na něj nachystala. Ani jí to nedalo moc práce. Zašla do baru, kam můj ex chodíval, obdařila jej několika svádivými úsměvy a on se hned chytil na udičku. Přisedl si, začal do ní dout sváděcí proslov B, že je sám i když má novou přítelkyni, dokonce jí i fotky ukázal, a po půlhodince a pár drincích ji odvedl na WC a tam se s ní pomiloval. A ta dívka se rovnou sebrala a nám oběma to zaběhla povědět.

Co myslíte, jak to dopadlo? Můj ex dostal od té své nové kopačky přímo s rozběhem a protože už nutně potřeboval uklidit a vyprat, přilezl za mnou, ano, podržte se, PŘÍMO ZA MNOU s prosíkem, abychom se dali znovu dohromady. To mi dalo křídla jako od Red Bullu a já jej nakopla také a také s rozběhem, jen ten můj rozběh byl větší a kop razantnější. Pochopitelně, když jsem konečně byla sexuálně spokojená díky svému novému příteli. A protože se tahle historka rozlétla po celém městě přímo nadzvukovou rychlostí, můj ex se teď učí prát, žehlit a uklízet sám.

DOBŘE MU TAK!

(Povídka je inspirována skutečnou událostí.)

Užijeme si i nemoc

No není ten můj úplný idiot? No fakt není? Že nevíte proč? Jako by to nebylo jedno! Ale dočtěte do konce, zvědavci.

Žijeme spolu už pěkných pár let krásně v klídku. Nemáme spolu děti, on má dvě z předchozího manželství a já o svoje vlastní moc nestála, nejsem žádná zdivočelá mamina co kvůli biologickým hodinám si nechá zkazit nejhezčí roky života. Raději jsem se skamarádila s těmi předchozími už skoro dospělými a je nám všem fajn. Užíváme si života, cestujeme, debužírujeme, čteme, koukáme na filmy a plníme sedadla v divadlech. Vždyť je to takhle lepší. Spolu krásně stárneme.

Najednou, úplně zničeho nic ten můj přijde s rozvodem. Prý jsem ještě mladá a z něj je už poloviční dědek, že si mám ještě užít života bez něj, mít děti, mladého chlapa a bavit se. BLA BLA BLA BŮ! Jako bych o to stála, jako by mi úplně nestačil on! První, co mě napadlo, bylo, že má novou mladší a štíhlejší babu. Jasně, co taky jiného. Jenže, kdyby měl jinou babu, pobýval by s ní a netrávil odpoledne a večery se mnou, to dá rozum, ne? V práci schovanou za vedlejším stolem ji taky nemá, to mi donesli mí spolehliví zvědové. Tak co v tom je? Za boha to nechtěl vyklopit.

Trápila jsem se celé týdny a z něho to nelezlo a nelezlo. Zhubla jsem pěkných pár kilo, což by bylo fajn, jen kdyby k tomu došlo za jiných okolností. Ta jeho předchozí děcka z něj byla taky celá nesvá, tohle se přece pod pokličku neschová, a taky nic nevěděla. Až jeho starší syn, už dospělý mužský, se naštval a na tátu udeřil plnou silou svých argumentů. Že ničí celou rodinu a hlavně mne, že je sobec a bezohledný mužský a že on to takhle nehodlá nechat. A táta ty svoje kecy nakonec vzdal a vyrukoval s pravdou ven.

Ukázal synovi lékařskou zprávu a kluka to povalilo. Táta má nádor na mozku v pokročilém stádiu, už rozlezlý a neléčitelný, už v háji. Terminální. Mně to povalilo taky. No není to vůl? VŮL?! KORUNOVANÝ?! Proč nic neřekl a nechal nás všechny trápit a dedukovat jednu větší kravinu za druhou? Ale pořád lepší než rozvod kvůli mladé krasotince, aspoň pro mne. Pár dnů jsem sbírala sílu a odvahu a pak na toho svého vylítla. Jako saň, sice milující, ale saň.

„Co blbneš s rozvodem?“ pustila jsem se do něj s rozběhem. „Proč si myslíš, že se podělám kvůli tvojí blbé rakovině? Copak už umíráš? Ano?“ už jsem málem ječela a on na mne koukal s otevřenou hubou. „Ještě tady pár pátků budeš a ty by bylo škoda kazit nějakým blbým rozvodem pro nic za nic! To tě nenapadlo, že si ty dny můžeme ještě užít?“ jen lapal po dechu a nezmohl se na slovo. „Fakt si myslíš, že jsem nějaká posera? JÁ? Ani náhodou! Zůstaneš pěkně se mnou, ty zbývající dny, týdny, měsíce a roky si spolu pěkně užijeme, radostně, pozitivně a optimisticky, a až začneš mít velké bolesti, tak tě v tom samotného nenechám! Umřeš mi spokojeně v náručí, doma, v žádném špitále, doma v mém náručí! SPOKOJENĚ!“ a dala jsem si záležet, aby tento můj slib vzal vážně. „Co myslíš, kdo z nás dvou je chlap a kdo baba? Kdo dokáže držet slovo a kdo utíká od problémů?“ vynesla jsem své trumfové eso a on už ani nemukl.

Taky že ano. Žádný rozvod nebyl a ani nebude, o nádoru nemluvíme, ale já s ním chodím po kontrolách a držíme se při nich za ruce. A jsme veselí, optimističtí, šťastní. Pozitivní. Jak můžeme, tak někam jedeme nebo si aspoň dáme do nosu nějakou mňamku či bumbáníčko, užíváme si života plnými doušky. A já tajně střádám barbituráty, protože já ho v tom samotného nenechám. Jak jsem slíbila, umře mi v klidu doma v náručí, protože já opravdu dokážu dodržet slib. Ten chlap u nás doma jsem já. A BASTA!

(Povídka je inspirována skutečnou událostí.)

Jak získat bezmezný obdiv žen

Někteří z mužů, jako třeba právě já, neovladatelně touží být ženami obdivováni a milováni, a to tak, že to překonává běžnou mileneckou lásku o několik úrovní a zároveň to má delší trvání než oněch pár týdnů či měsíců, po které běžná láska obyčejně trvává. Zkrátka bezmezný obdiv, jak tomu soukromě říkám. Jenže jak jej získat a udržet, když onen muž není nadčlověk, hrdina z filmů pro puberťáky, super hero nadaný nadpřirozenými vlastnostmi, ale v podstatě obyčejný chlap? Tak obyčejný, že se za ním žádná žena neotočí, zvláště když se z něj neline cinkot většího počtu zlatých mincí, že.

Rovnou řeknu, že sexem takový obdiv nezískáte. I kdybyste byl nadán příhodnou velikostí svého údu, tak aby byl dostatečně dlouhý i mohutný a přitom nezpůsoboval bolest, a obdařen jeho kromobyčejnými dovednostmi při styku, tak tím to nebude. Sex je důležitý a podstatný, neboť je to krom jiného příhodné pojítko mezi dvěma jinak si cizími lidmi, kteří toho mají málo společného pro život, což je běžný model soudobého manželství a rodiny. Konec konců vlastní šikovné prsty a dlaň dokáží po této stránce přímo zázraky.

Nebude to ani penězi. I ty jsou velmi důležité a mnohdy podstatné, ale jenom peníze lidi nečiní šťastnými, zejména nikoliv, pokud jejich nadbytek není doplňován vhodnými povahovými vlastnostmi jejich vydělávatele. Oni totiž lidé, přinášející domů nadbytek peněz, zhusta jejich roli přeceňují a dopouštějí se vůči svému partneru jednání, jdoucího za meze prosté mezilidské slušnosti. Všichni to dobře známe alespoň z doslechu, že.

Podle mé vlastní zkušenosti bezmezný obdiv u žen získáte, pokud jste jako muž nadán vlastnostmi, které jinak bývají vyhrazeny převážně ženám. Totiž empatií, sebeobětováním, ochotou pro toho druhého udělat maximum možného. Zejména vůči dětem. Vzpomínáte na vlastní maminku? Tak tak nějak, pokud jste měli to štěstí. Vstávat v noci k plačícímu uzlíčku, poskytovat mu všemožnou péči včetně výměny znečištěných plen a krmení v jakoukoliv denní či noční dobu, ochranu a péči až do dospělosti.

A úplně maximální obdiv získáte, pokud se takto chováte vůči dítěti, které není vaše vlastní a přitom by bez vás na tom bylo mnohem hůře. Například vůči dítěti, které vám díky osudové tragédii zanechala vaše předchozí partnerka, kterou jste miloval, a které je nějak postižené. Toto totiž dokáže jen člověk nadaný kromobyčejnými povahovými rysy, téměř svatostí.

Ale pozor! Z vašeho konání nesmí být patrná snaha získat pomocnici, na kterou byste svou svatost přehrál. Svou novou partnerku musíte milovat, ale onomu dítěti dávat přednost i před rozkošemi v lůžku, rozumíme si, že. V opačném případě totiž sklouznete z role světce do role vychcánka, jakých po této planetě běhá bezpočet. Takže po partnerce musíte sice toužit, ale nepřehánět to, omezovat počet a hustotu styků, pospíchat rychle domů, hovořit o onom dítěti sice často, ale nikoliv výlučně, leštit a všemožně dbát na svoji svatozář, abych tak řekl. A hlavně nic nepřehánět, ani odtažitost, ani péči. Nechat jen na ní, aby ona sama zatoužila stát se vaší pomocnicí a novou partnerkou, aby ona usilovala o vás a o vaše dítě, a rozhodně leč ohleduplně váhat přijímat její návrhy. Neboť ona bude po vás posléze toužit natolik, že se stane vaší neodbytnou stíhačkou.

Ovšem hlavně se nesmíte podřeknout. Musíte stále dbát o věrohodnost svých historek, o jejich vzájemnou kompatibilitu a věcnou správnost všech detailů. Výhodou je mít v okolí někoho takového, hovořit vlastně o něm a skutečnost upravovat jen v jistých nezbytných detailech.

Prostě musíte umět věrohodně lhát a to je velké umění. To se nenaučíte ze dne na den. Lži musíte pečlivě vypiplat a vypilovat. A ani tak nepočítejte s tím, že vám vydrží na věčnost. Konec konců mají krátké nohy.

Zkrátka čas od času budete potřebovat nalézt zbrusu novou obdivovatelku.

(Povídka je inspirována skutečným příběhem.)

Pozor na profily!

Na profily na sociálních sítích, jaké také jiné. Na rozdíl od profilu na fotce či ve dvou zrcadlech, které o nás vypovídají jen nepodstatné informace, takový profil třeba na facebooku či instagramu toho vypoví mnohem více a může, za jistých okolností, vám zničit dlouhodobě budovanou a opečovávanou budoucnost. Proto slyšte, slyšte, slyšte!!! Budu stručný a hutný, ale jen tak, aby neutrpěla vypovídací schopnost příběhu.

Asi si ještě pamatujete na své léta na střední škole, na taneční a na první vážnější, dospělejší lásky. Já byl tehdy krásný jinoch, s blond vlnitými vlasy a jasně modrýma očima, do kterého byly všechny holky na škole celé pryč. Ale také jsem byl vážný, pracovitý, ukázněný, takže žádná alotria ani sexuální výstřelky se nekonávaly. Měl jsem tam za celou dobu jen dvě dívky, tu druhou mnohem déle, ale i s ní to skončilo záhy po matuře a pak už jsem se do těch vod nevracel. Staral jsem se o svou budoucnost, což platilo i o ženách. Hledal jsem tu pravou, se kterou bych vydržel mnohem déle než pár vlahých večerů v parku na lavičce či na lůžku.

Ale něco divného se s těmi dívkami dělo, v jistý moment se mnou všechny náhle přerušily kontakt a stáhly se do nenávratna, i když jsem si nebyl vědom žádného vlastního zavinění či prohřešku. Jako by je něco uštklo. Jenže to všechno byly lásky na zkoušku, oboustranné testování, tak jsem tomu nevěnoval žádnou velkou pozornost a život pokračoval dále. Vesele i smutně, jak už to tak bývá, a já byv si vědom dostatku času, kterého jsem na lásky měl, především si budoval svou kariéru.

Až jsem natrefil na tu pravou. Hezkou dívku s milou, vážnou povahou, pečlivou, pracovitou, ale musím vyjmenovávat všech pět P? Bylo nám spolu krásně a začali jsme si plánovat společnou budoucnost. Velký vlastní byt na dobré adrese, proč hned domek, že, děti, dovolené, kariérní postupy. Mně bylo už 35 let, jí o něco málo méně, prostě čas tak akorát na vážný život. Bral jsem ji naprosto seriózně, vystříhal jsem se všech nehezkých skutků, vždyť proč si kazit budoucnost hloupým chvilkovým úletem, stejně je to všude stejné či velmi podobné, a ty opravdu důležité věci po stromech nerostou, že. O to víc mne překvapilo, že i ona najednou, z ničeho nic, hodila zpátečku a kakáč na mnou hlavu.

Proč, proč, proč??? Tohle už nebyla láska na zkoušku, tohle byla láska na zbytek života a tak jsem se rozhodl o ni bojovat a především zjistit, co a tím vším vězí. Nebylo to snadné, trvalo dlouho a stálo mne to nemalé úsilí, než se opět uvolila se se mnou setkat. Seděli jsme v jedné kavárně, hleděli si vážně do očí a já ji ubezpečoval o své velké lásce, o mých vážných úmyslech a o pevném odhodlání si budoucnost s ní ničím nezkazit. Ničím, skutečně ničím, když ona je má budoucnost, vážná a pevná budoucnost, a já svou budoucnost beru naprosto vážně. A tohle ji konečně dostalo.

„Tak vážně, ano?“ vyjela na mne hlasitěji, než bylo třeba. „Tak jak mi vysvětlíš tohle?“ a vytáhla z kabelky smartphone, chvíli v něm cosi hledala a pak mi jej strčila pod nos. A já čuměl s otevřenou hubou, pardon, ale tohle expresivní vyjádření je to jedině výstižné, na mé stránky, o kterých jsem do té doby neměl ani tušení. A hlavně na konverzaci s jistými nedostatečně oděnými a velmi vyzývavými sexůvkami, ve které jsem se o ženách vůbec a o mé milované obzvláště vyjadřoval velmi nehezky, až sprostě dalo by se říci. Machisticky. „Tohle toto,“ koktal jsem a rudl, „tohle nejsou mé stránky, tohle já nepsal, vážně si myslíš, že jsem takový idiot? Takové prase?“ a cosi v mém hlase ji tak napůl přesvědčilo či aspoň v ní vzbudilo pochybnost.

Pak mne osvítil Duch svatý neboli, pro bezvěrce, jsem dostal spásný nápad. Vzal jsem telefon a brnkl kamarádovi ajťákovi, aby za námi zaskočil. Naléhavost v mém hlase jej vytáhla od komplu, on přišel a začal se problému věnovat. Zkrátím to, nakonec našel počítač, ze kterého byly stránky vytvářeny a na kterém byly psány všechny příspěvky, ano i ty konverzace obou stran, moje i těch sexůvek, a světe div se, všechny byly psány na jednom jediném počítači. To už jsem vítězil. Nakonec objevil i osobu, která to všechno spáchala. Podržte se, byla to má někdejší spolužačka z gymplu, stále ještě neprovdaná, zřejmě zahořklá stará panna, která ze msty, že jsem si jí nikdy ani nepovšiml, to celé spáchala a mou drahou o všem informovala. Stejně jako všechny předchozí. Celých dvacet let mi kazila život.

Zase to zkrátím. Dnes jsem šťastně ženat s tou mou milovanou, máme dvě malé děti a já se mohu přetrhnout, aby byla se mnou spokojená, protože si dobře uvědomuji, jaké možnosti mají dnes zlé duše prahnoucí po zkáze bližního svého, kterému něco závidí. A ta má si mne hlídá, protože semínko nejistoty a pochybností v ní bylo zaseto a vzklíčilo. Ale nevadí, já nezklamu, to jsem si svatosvatě odpřisáhl. Můžete mi věřit, že si nyní dávám setsakramentský pozor, aby nevznikl ani stíneček dalšího podezření.

(Povídka je inspirována skutečnou událostí.)

Podnikatelské manželství

Svou ženu jsem si bral jako mladinkou, nezkušenou, naivní dívku. Byla z venkova, z přísně vedené rodiny a ještě panna. Já už byl zavedený a zámožný podnikatel a dal jsem jejím rodičům znát, že nejsem jen tak někdo. Chytili se té příležitosti, bodejť by ne, jen mi kladli na srdce, aby si holka dodělala maturitu. Slíbil jsem jim to, samozřejmě, ale hned po svatbě přišla do jiného stavu a školu přerušila, aby se dítě narodilo v klidu, a protože hned po prvním dítěti jsme měli druhé, na dokončení školy nebylo ani pomyšlení. Mně to nevadilo, stejně jsem chtěl mít ženu v domácnosti, a navíc mi vyhovovalo, že ji ostatní holky nestačily zkazit.

Víte, jak to bývá. Starší bohatý chlapík se stane dojnou krávou mladé, věčně s něčím nespokojené ženy, a brzy je po jeho majetku veta. Tady na to nebyla příležitost. Nastěhovali jsme se do mého nového domu v Praze na předměstí, s dětmi a s domácností měla žena spoustu práce, a ten, kdo byl věčně nespokojený, jsem byl já. Nekřičel jsem na ni, nehádal se s ní, jen jsem jí trpělivě a stále dokola vysvětloval, jak by ta naše domácnost a domov pro nás a pro naše děti měl vypadat.

Zkrátka neměla čas se zastavit a že by se sebrala a zajela si někam na pokec s kamarádkami nebo na nákupy si mohla nechat jenom zdát. Navíc po dětech dost přibrala a s těmi kily navíc si nepřipadala společensky na úrovni, což jsem v ní pomalounku a polehounku pěstoval. Zkrátka po pěti letech jsem měl doma maminu v tričku a teplákách, mladou, ale rozkyslou, která nikam nechodila, koukala na telku, sebe a děti cpala sladkostmi a stále dokola uklízela a vařila. Takhle mi to vyhovovalo. Velmi vyhovovalo, i když navenek jsem dával najevo mírnou nespokojenost.

Jenže nic netrvá věčně a mladá, doma držená žena se brzy začne bouřit, i když pro spokojený domov je ochotna mnoho obětovat. Zkrátka, když ji nezkazí kamarádky, zkazí ji dopolední televizní pořady pro ženy v domácnosti. Sama doma, tak nějak se jmenují. Děcka začala chodit do školy a školky a ona měla najednou spoustu volného času. Já musel být v práci, hlídat prosperitu firmy, a po večerech jsem také nebýval doma, protože má mladá, štíhlá milenka mi odčerpávala čas, peníze a síly pro rodinu. Ale to nikdo nevěděl, především má žena ne. Pro ni jsem byl dříč, který kvůli finančnímu zajištění rodiny je ochoten obětovat téměř všechno.

Pomalu začaly hádky kvůli penězům a času, protože peněz nebývalo už tolik jako zpočátku. Jednak má milenka byla stále náročnější, jednak firma už tolik neprosperovala. I když jsem finanční toky kontroloval jako ostříž a chovával se především doma jako pedant, co každou korunu obrátí nejméně dvakrát, prosperita se nevracela. Chuděra žena nakonec rezignovala, já na oplátku rezignoval na manželský intimní život a přežívali jsme v trvalém mlčení před televizí, tedy pokud jsem kdy byl vůbec doma. Tak nám to vydrželo dalších X let.

Možná nám to takhle vydrží až do stáří, ale pochybuji. Nakonec to praskne. Dlužím totiž každému, na koho se podívám, a náš dům, který slouží jako jistina, je předlužen už nejméně třikrát. Vytloukám klín klínem, dokonce i milenku jsem musel dávno pustit k vodě, a ve firmě už pracuji výlučně sám. Na to minimum zakázek, které poslední dobou mám, úplně stačím. A domů už chodím minimálně. Třesu se strachy, že u nás znenadání zazvoní některý z věřitelů a lavina se utrhne. Pak mi pomáhej Bůh, protože přijdu úplně o všechno, především o rodinu, která už se mnou drží jen taktak.

Manželka se mou totiž žije pouze díky myšlence, že mým bohatstvím zajišťuje sobě a hlavně dětem snadný a bezpracný život v dostatku. Jenže mé bohatství je pouhá iluze. Krutá realita je pravý opak. Bída, bezperspektivnost, bezvýchodnost. Co nastane, až to zjistí? Armageddon?

(Příběh je inspirován skutečnou událostí.)

Helenčina svatá erupce

Jsme mladí manželé, Vojtíškovi je 29, mně 25 a spolu jsme teprve 5 let. Oba jsme zdraví, sportovně založení, dobře situovaní, s vlastním bydlením, no prostě ideál. Jasně, ke štěstí nám chybí jedno nebo dvě miminka, po kterých oba silně toužíme a také na nich se zaujetím a zálibně pracujeme. O to záhadnější je, že se nám to nedaří. I když lékaři na žádném z nás nenašli žádnou překážku či vadu, všechna moje těhotenství končí katastrofou. První tři samovolným potratem a to poslední čtvrté sice skončilo přirozeným porodem zdravého dítěte, které však druhý den z neznámých důvodů zemřelo. Znovu zdůrazňuji, že jsme oba dva zdraví a lékaři přes veškerá vyšetřeni vůbec netuší, co s námi vlastně je.

A tohle bylo pro nás dva vlastně to úplně nejhorší. Obrovský stres z opakovaných nezdařených těhotenství, který na nás ležel, a my jsme se jej neměli jak zbavit, neměli jsme jej kam přesměrovat, takže jsme jej nesli na svých bedrech a měli jsme jen domněnky, žádné fakty. A ty jsme v sobě přežvýkávali, každý sám za sebe a sám v sobě, jen s omezenými možnostmi vzájemné koordinace a mezilidské domluvy, protože o spoustě věcí a o mnoha domněnkách se mezi slušně vychovanými a ohleduplnými lidmi nehovoří, i když jde o velmi závažné věci, velmi zásadní.

A ty domněnky se v nás městnaly, bobtnaly, tísnily se, snažily se dostat ven. Jako láva a plyny v sopce před erupcí. A úplně jako v sopce nakonec k erupci došlo, náhlé, i když ne úplně nečekané, protože jisté jevy nás před erupcí mohly varovat. Ale nevarovaly, protože až do posledních momentů jsme je nebrali vážně a stále jsme se je snažili potlačovat.

Řvali jsme na sebe jako dva totální blázni. Žádný Vojtíšek, žádná Helenka, ale jména, která tu nechci opakovat. Vyječeli jsme na sebe úplně všechno, i to, co jsme vůbec nechtěli zmínit, i věci, o kterých jsme vůbec netušili, že nám straší v hlavách. Nedá se říci, že nás to teď mrzí, ne, my oba se za ně stydíme. Hluboce stydíme. Nakonec to skončilo tak, že Vojta práskl dveřmi a odešel, zatímco já jsem jej shora bombardovala jeho botami, které ten chudák před domem sbíral, protože je nechtěl nechat napospas cizím lidem, čímž svá záda chtě nechtě vystavoval dalším mým projektilům a já měla ulehčené míření. Naštěstí těch bot zas neměl tolik.

Někde se na noc zašil, asi u svého bratra, a druhý den ráno se stavil pro tašku nejnutnějšího oblečení. Mně se nechtělo v bytě zůstávat sama a tak jsem se ukryla u své sestry v dětském pokoji. Bylo nám oběma tak stydno, že jsme na sebe půl roku nepromluvili a na smiřovací smsky jsme si raději neodpovídali. Nakonec díky zprostředkováni jeho bratra a mé sestry jsme se smířili a zase se navzájem stali Vojtíškem a Helenkou. Já dokonce svatou Helenkou na paměť slavné sopky na západě USA, která při poslední mimořádně silné erupci skoro zničila sama sebe.

Nevím, jak to s námi nakonec dopadne, ale nějaký precedens máme. Během poerupční periody jsme si oba byli navzájem nevěrní. Já s jeho bratrem a on s mou sestrou. Právě při zprostředkování. Nechceme v tom pokračovat, ale že bychom toho litovali, tak to taky ne. Už se těším na další erupci a Vojta nejspíš taky.

(Povídka je inspirována skutečnou událostí.)

Umanutý stavitel

Balím mýmu starýmu kufry. Těch pár krámů, co mu dám sebou, se do jednoho nejspíš vejde, ale ať nevypadám jako hamoun. I když si to vůbec nezaslouží a já bych ho nejraději vypakovala s holým zadkem, na kterým by měl pěkně rudej otisk mý boty, tak ať lidi neřeknou. Proč to dělám? Je pěkněj hajzl, co nedokáže držet daný slovo, pro kterýho slib nic neznamená, na kterýho není vůbec žádný spolehnutí. Proto! Ty léta, co jsme byli spolu, pro něj vůbec nic neznamenaj, jsou míň než voda v potoku, která taky odteče a utrum. Proto!

Jó, ze začátku se mohl přetrhnout. Haničko sem, Haničko tam, tvoje dvě holky budou jako moje vlastní, já se o vás, holky moje, postarám, budete si žít jako v bavlnce, však uvidíte. Jo, viděla jsem. Dokud byly holky malý, furt se kolem nás motal, vymejšlel nám pomyšlení, nic mu nebylo moc. Lebedila jsem si a holky taky, proti mýmu minulýmu to bylo nebe a dudy. Holky rostly a on se začal měnit. Prej mu nestačej prachy, prej jsme moc náročný, prej musí se sebou něco udělat, aby stíhal. Neříkám, fakt jsme byly náročný, ale až tak zlý to nebylo. On si založil firmu, Dřevostavby, aby zůstal u fochu, do který si natahal kvalitní lidi ze svýho předchozího fleku.

Dařilo se mu, ale za jakou cenu. Ve firmě byl od rána do noci, domů se chodil jenom vyspat a převlíct a já s holkama byla furt sama. Až tak moc nám to nevadilo, holky už byly velký a měly jiný zájmy než nevlastního tátu, a já byla ráda taky, protože jsem ho za ty roky začínala mít už plný zuby. Zařídila jsem si život po svým, kámošky, kavárničky, kšefty s módou, semtam nějakej ten jinej chlap. Ale nic jsem nepřeháněla a holky taky ne. Aby nám vynahradil to strádání o samotě bez něj, postavil nám postupně tři baráky. Dřevostavby. Napřed jeden pro nás dva, pak druhej pro tu starší, aby se měla kam odstěhovat se svým nastávajícím, a nakonec nemlich ten samej pro tu mladší. Stavěla je jeho firma a tak nás nestály ani kačku, ale zděný by byly o moc lepší a navíc se na nich našla nějaká ta chybička. Ale já i holky jsme byly spokojený, vlastní domy jsou přece jenom super.

Ten můj se honil čím dál víc. Ony ty baráky pro rodinu přece jenom něco stály, materiál a práci musel zaplatit. Dřevostavby přestávaly lidem stačit. Lidi se holt napapali, vydělávali víc a ty baráky moc ekologický teda nebyly. V zimě se v nich muselo topit jak na Sibiři. A naše rodiny byly stále náročnější, holky to se zeťákama nevyhrály a rodila se jim drobotina, která taky dost spotřebovala. Ale on ze sebe furt dělal haura. Holky moje, nic nevadí, nic si z toho nedělejte, já se o vás postarám, a pro ty vnučky, co zůstanou doma, postavím taky baráky, každý jeden. Dřevostavby.

Nakonec to s ním seklo. Srdeční slabost, řekli doktoři, musíte odpočívat, dbát na životosprávu. Ale copak on je poslechl? Třetí den ve špitále podepsal revers a hurá zpátky do firmy. Že by se bez něj položila. No nevím, ale rozumný to nebylo. Tak pospíchal do práce, že jsme se za ním ve špitále ani nestačily stavit. Jenže v práci přece jenom musel polevit a spoustu věcí přehodnotit. Už nenosí domů takový prachy, ani mně, ani holkám nestačí, protože umíme jen čekat na jeho vejdělky, a že by pro vnučky postavil domy, jó, leda tak houby. Ani domů se chodit nenaučil, furt trčí v práci, furt to tam bez něj nejde. Nač, když už kloudně nevydělává?

Tak mu balím kufry. No řekněte, nač je ženský takovej chlap?

(Povídka je inspirována skutečnou událostí.)

Do třetice všeho zlého

Nikdy jsem nebyl dobrý vyjednávač, tedy diplomat, který řekne co potřebuje a nikoho nepopudí, naopak, já lidi popouzel ještě než jsem se dostal k meritu věci. Chlapy a obzvláště ženské, zejména ty, které se mnou něco měly. Ječely pak na mne jak zjednané. Pod tím dojmem jsem raději nic nevysvětloval a zdrhal, jako by mi za patami hořelo, a holky nechával, aby si domyslely, co bylo třeba, a o samotě se zklidnily. Bylo to tak snazší, i když ne správné, a já jen tiše záviděl lidem, kteří se dokázali se ženou rozejít v dobrém a navíc zůstat nadosmrti přáteli. Dnes už jsem starý muž a dodnes to neumím, cosi mi v té mé hlavě schází.

Ale abych se dostal k příběhu a z něj plynoucímu ponaučení. Bylo mi plus mínus dvacet a já měl první vážnější známost. Krásná dívka, veselá, přející, žhavá. Trávili jsme spolu dny i noci, stále v obětí, očima se do sebe vpíjeli, rukama se ovíjeli, nohy si proplétali. Ale co budu vzpomínat, stejně se ten čas nevrátí. Chodili a lehávali jsme spolu víc než dva roky a ona asi začala plánovat naši společnou budoucnost. Chtěla znát mínění své o něco starší, zkušenější sestry, než mne představí rodičům, a tak nás spolu seznámila. To byla ovšem chyba, protože mezi námi přeskočila jiskra.

Ta její sestra byla starší jen o málo, takže žádná věková bariéra nevznikala, ale byla svá, se zkušenostmi, přehledem a moudrostí a já se v ní zhlédl. Imponovala mi vším, co měla, a co mi ještě scházelo. Co ona viděla ve mně, to dodnes nechápu, ale muselo to být něco sdostatek silného, protože zradila svou mladší sestru, skočila mi obrazně kolem krku, změnila svůj i můj život, stala se záhy mou zákonitou a povila mi postupně tři děti. Žili jsme spolu poměrně hezky, uvážíte-li mou neschopnost vyjednávat a místo toho prchat. Ale ona to díky své zkušenosti pochopila, smířila se s tím a svými diplomatickými schopnostmi více než nahradila můj nedostatek. Dokonce dokázala urovnat i můj problém s její mladší sestrou.

Uteklo pár roků, krásné se stalo všedním, dennodenním, a k nám do podniku nastoupila nová sekretářka. Dívka silně nekonvenční leč silným sexappealem vybavená, o kterou jsme všichni potencionální dívkaři začali usilovat. Všichni, tedy i já, šťastný ženáč a táta tří dětí. A znovu se stal div a ona dívka dala přednost mé, silně hendikepované maličkosti. A já opět vzplál, podobně jako pár let předtím se svou ženou, protože jsem v ní viděl osobnost, která by mne mohla obohatit o duchovní rozměr, který mi scházel. Zhlédl jsem se v její nekonvenčnosti, která mi chyběla jak uvnitř, tak i v mém blízkém okolí, a kterou jsem zamýšlel stůj co stůj získat. Podobně jako tenkrát se svou nynější ženou.

Pořád jsem nedokázal vyjednávat a vyjednávání se svou ženou se navíc obával, protože ona mne dokázala snadno utřít, tedy udělat ze mne blbečka. Možná jí to nedalo žádnou námahu, nevím, vždyť byla rozenou diplomatkou a jistá pejorativa nevypouštěla z úst ani ve chvílích silného rozrušení. Tak jsem namísto vyjednávání či férového vyjádření zvolil úskok, který dnes považuji za zbabělý a podlý. Jistý víkend jsem svou ženu i s dětmi vzal do zoo a záhy jsem se jim ztratil a prchl za svou novou láskou. Dodnes nevím, co všechno se onoho dne v zoo dálo, nicméně já získal čas na sbalení svých pár švestek a na změnu bydliště.

O to větší šok záhy nastal, když mne má nová láska podobně nelítostně vypakovala ze svého bytečku (na rozdíl ode mne vyměnila zámek a mé věci vystrčila před dveře) a já najednou neměl kam jít. „Nic jsem ti neslibovala,“ plivala na mne své opovržení skrz zamčené dveře, „tak koukej padat, odkud jsi přišel,“ a mně nezbylo než jít. Matka mých tří dětí a exmanželka mne oprávněně odmítla vzít zpátky, pár nocí jsem přespal v jakési ubytovně, kde mne spolubydlící okradli o vše, co se dalo v nejbližší hospodě směnit za alkohol, až jsem si našel jakýs takýs podnájem a dal se opět jakž takž do pořádku.

Nezbylo mi nic jiného než začít vyjednávat, což mimo jiné znamenalo jistou dobu se plazit po kolenou. Plazil jsem se, sypal si popel na hlavu a hovořil o sobě v nehezkých souvislostech, ale bylo mi to málo platné. Ten můj úskok v zoo zřejmě zanechal hluboké, nesmazatelné stopy. Nakonec jsem dosáhl aspoň toho, že smím vídat své tři děti, za což jsem své ex neskonale vděčný. Ale ona sama zůstala neoblomná.

A že jsem dodnes sám? Divíte se mi? Vážně?

(Povídka je inspirována skutečnou událostí.)

Věčný študák

Celý moje dětství a mládí stálo za starou belu, ale houby, rovnou za hovno. Narodil jsem se našim holt moc brzo, táta měl v palici ještě vojenský ideály svýho mládí a máma byla v té době ještě zaláskovaná a na slovo ho poslouchala, takže já měl doma tvrdej vojenskej dril a těžkej tátův řemen míval pravidelný hody na mým zadku a zádech. Když se doma něco semlelo, tak ať to bylo cokoliv, táta se na nic neptal a rovnou mě seřezal.

Oč to měla ségra lepší! Narodila se osm let po mně, byla mámina vymodlená holčička a ona na ni nenechala šáhnout. Dál jsem býval bit jen já za nás oba, naštěstí už ne tím těžkým vojenským řemenem, ale furt to bylo výživný. Ještěže obě ženský uznávaly mou roli rodinnýho hromosvodu a byly mi za ni svým způsobem vděčný. Po takovým vejprasku skočila máma nebo ségra pro nějaký laskominy, čokoládu a tak, a zatímco já jsem bulil někde v koutě, ségra mne cpala čokoládou a chlácholila mne. I tak mě ta nespravedlnost štvala, hrozně štvala, ale co jsem měl dělat? Nakonec to ve mně zůstalo už napořád. Tvrdě vychovávanej mamánek.

Na kluky na ulici jsem si netroufal, to byla jiná liga, ale malý děcka a holky byly zase můj hromosvod. Ale máma se ségrou mi vysvětlily, že holky nemám bít, že to jednak není fér, jednak ony dvě se přece ke mně chovají krásně, a to samý malý děcka. Tak jsem přehodnotil svý společenský priority a začal ty svý rány vracet dospělejm. Rafinovaně a s úrokama. Táta a mí učitelé se mně časem začali bát. Teprve teď to bylo ono a tyhlety mý pomsty byly fakt sladký.

Po maturitě, kterou jsem zvládl levou zadní, jsem šel na práva. Táta mne chtěl dát na vysokou vojenskou, ale já se cukl. Mít celej život vojenskej dril jsem nechtěl ani za nic, i když jinak dělat pilota stíhačky nebo tankistu by se mi líbilo. Ale práva byly lepší a já tátovi vysvětlil, že coby špičkovej právník budu vydělávat jinačí prachy. Tenhle argument zabral a já začal študovat. Práva mají jistou volnost a já tátovi vyložil, že mám-li bejt špičkovej právník, musím študovat důkladně a ne stylem hrr na to! I tohle mi zbaštil a já si na vejšce udělal leháro.

Mezitím má mladší ségra udělala maturu a vyletěla do světa. Fachčí jako sekretářka, vlastně manažerka sekretářek v jednom velkým podniku, má šikovnej malej byteček a vydělává krásný prachy. Občas našim koupí malej hezkej dárek nebo dobrůtku, kterou nakonec sežeru já. Já furt ještě študuju, bydlím u rodičů a krom občasnejch brigád žádnej příjem nemám. Zato je krmím historkama o tom, že až doštuduju, všecko jim vynahradím. Jó, houbeles! Na vejšku už dávno nechodím, vyštudovanej právník ani nic jinýho jakživ nebudu a našim zůstanu do smrti na krku. To je má pomsta za tu tátovu tvrdou vojenskou výchovu z mládí. Suprově sladká pomsta!

(Povídka je inspirována skutečnou událostí.)

Trable s bráchou

To, co se stalo, mne fakt mrzí. Je to blbý kvůli mně, kvůli bráchovi a kvůli celé rodině. Třeba já jsem se s tím vyrovnával hodně špatně a hodně dlouho, zatímco někteří členové rodiny, jako třeba babička, tátova máma, se s tím nevyrovnala nikdy a táta ostatně prakticky taky ne. Totéž platí i pro lidi, kteří nás dva znali a kteří se s námi přátelili. I oni mají problém vyrovnat se s tím, co nelze změnit. Ale jiní situaci chápou jako souhru nešťastných okolností bez zlého úmyslu, prostě pech.

Ale jinak. Vyrůstali jsme spolu a protože já byl o pět let starší, míval jsem bráchu na starosti. Pro mámu to tak bývalo snazší, postaral jsem se. Když jsme byli úplně malí a potom naopak v dospívání mne to štvávalo, protože v těch letech je pět let velký rozdíl ve vyspělosti, jindy to žádný problém nebýval. Na druhou stranu brácha byl bezva kluk, který celou situaci po svém chápal a uplácel mne zprvu laskominami, později menšími částkami ze svého kapesného, aby zmírnil napětí mezi námi. Ale musím podotknout, že ne vždy jsem ty úplatky dokázal ocenit.

Pak přišel velký den bráchovy počínající dospělosti, kdy vypadl ze základní školy a nastoupil na tutéž střední, kterou já nedávno absolvoval. Nijak jsme to neslavili, jen já šel večer na jakýsi koncert pod širým nebem a protože brácha chtěl jít taky, dostal jsem ho na starost jako obyčejně. Nadšený jsem nebyl, ale konec konců bráchovi už bylo patnáct a žádné velké hlídání jsem nepředpokládal. A taky že ne. Brácha mne pozval na jedno, já ho na druhý a najednou s námi seděla jakási holka, brejlatá a ne moc hezká, podle všeho jeho spolužačka.

Nelíbila se mi a já si jí zpočátku moc nevšímal, ale holka se na mne začala lepit a já abych bráchovi předvedl, jaký jsem borec, jsem se s ní chvíli objímal, trochu ji líbal a muchlal, ale pak mne to přestalo bavit a já se sebral a šel domů a bráchu i s tou holkou tam nechal. Nevím, co se tam dál dělo, ale dobrý pocit jsem z toho neměl a špatně i spal. Měl jsem takovou blbou předtuchu. Ráno jsem pak na svém stole našel bráchův dopis a když jsem si ho přečetl, byl to pro mne takový šok, že jsem asi půl hodiny jen seděl a koukal do prázdna neschopen pohybu.

Nakonec jsem se zmátořil, oblékl se a jel k bráchově škole. Když jsem tam přijížděl, viděl jsem policisty a záchranáře, jak se tam hemží. Nedaleko školy byl vysoký most a brácha, ten vůl, z něho skočil. Na beton. Ta holka byla totiž bráchova velká láska a jeho se dotklo, jak jsem se ten večer k ní zachoval.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nebezpečné štěstí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.