Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Jana Hanušová & Lukáš Hanuš

Od oltáře do Santiaga aneb na svatební cestu pěšky

Ilustrace Petr Urban

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 7596. publikaci

Odpovědná redaktorka Romana Homonická
Jazyková úprava Jana Drápalíková
Návrh obálky a knižního bloku Karolína Petrů
Grafická úprava a sazba Hana D. Benešová
Formát ePub Štěpán Böhm
První vydání, Praha 2020
Vytiskla tiskárna PBtisk, a. s.

© Grada Publishing, a. s., rok 2020

ISBN 978-80-271-1573-0 (ePub)
ISBN 978-80-271-1572-3 (pdf)
ISBN 978-80-271-1021-6 (print)

O autorech

Jana a Lukáš Hanušovi se dali dohromady
za studentských let. Krátce na to se ona sbalila
a na půl roku odjela na druhý konec Evropy.
On mezitím „tesknil“ doma.

Poté, co přežili odloučení, rozhodli se pro další
zkoušku – sloučení. Společně odjeli na „blind“ do Irska, kde strávili přes dva roky šťastného života.
Po návratu domů se rozhodli své soužití
stvrdit manželským slibem.

VĚNOVÁNÍ

JANA: Tato zpověď patří těm, kteří se rádi poučí
z chyb druhých a všem, díky kterým jsem se těchto chyb dopustila – zejména mému muži.

LUKÁŠ: S věnováním souhlasím v plném rozsahu,
neboť jsem pochopil, že jakýkoliv odpor
je zcela zbytečný.

3. srpna

Do čeho jsem se to namočila?

JANA: Tak už máme zabaleno. Máme krátce po svatbě. Dohromady nevážíme ani sto kilo. Já mám navíc klaustrofobii a jsem vegetariánka. Lukáše zase při každém nocování venku přepadá paranoia. Jazyková vybavenost také není z nejlepších, ale huby máme prořízlé pěkně. Oba jsme kuřáci a naším největším sportovním výkonem je zimní výstup na Praděd. Máme zabaleno, a tak skutečně není cesty zpět. Zítra se vydáme na pouť z Čech do Španělska. Pěšky!

Denně budeme dvacet čtyři hodin jenom spolu. Po dobu několika měsíců. Dá-li Bůh. Vlastně pořád nemůžu uvěřit tomu, že se to skutečně děje. Mám ráda dobrodružství, když ale Lukáš začal poprvé mluvit o této myšlence, tak jsem doufala, že to vyšumí. Nevyšumělo. Postupem času začal nenápadně kupovat všechno vybavení. No a teď jsme v bodu, kdy už se nedá couvnout. Vzpomínám na hodiny tělesné výchovy, kdy jsem se vykroutila prakticky ze všeho. Tělocvik byl v mém podání spíš hodinou herectví a šlo mi to znamenitě. Tohle ale už neuhraju. Zítra vyrážíme do Španělska. Jediné, co mě uklidňuje, je fakt, že z lékárničky se usmívá tabletka efedrinu. Malá tabletka odhodlaná vyřešit za mě každý problém.

Naštěstí kolem sebe mám spoustu dobrých lidí, kteří mě podporují. Skutečně si toho vážím. Ze všech stran se mi dostává otázek typu „Máte dost oblečení?“, „Kde budete spát?“, „Co budete jíst?“. Po těchto otázkách většinou následovaly hrůzostrašné příběhy, nejčastěji o zavražděných poutnících nebo o napadení divou zvěří. Když už se zbavím myšlenek na vraždící myslivce, tak přijde Lukáš. Z čistě praktických důvodu se rozhodl oholit si hlavu. Úplně celou. Nespatřuji jedinou výhodu v tom, že vypadá jako vězeň koncentračního tábora. Jeho lebka se tak leskne, až lituji toho, že jsem si nepořídila brýle na ledovec. I přesto ale ujišťuji svého muže, jak moc mu to sluší. Sebe utěšuji tím, že nebude trvat dlouho, než znovu zaroste. Ať tak či tak, teď je před námi svatební cesta a já se můžu jenom modlit, aby se z ní nevyklubal funus.

Seznam věcí s sebou:

Láska + dobrá nálada, batoh, běžecké boty bez goratexu, triko s dlouhým, triko s krátkým, podvlíkačky, dlouhé kalhoty, mikina, šátek, nepromokavá bunda a kalhoty, 3× ponožky, 3× kalhotky, tenké rukavice, spacák, hedvábná vložka do spacáku, karimatka, čelovka, vak na vodu, lžíce, vaření (hořák, plynová kartuše, ešus), mobil, sluchátka, trekové hole, vak na jídlo, brýle, ručník, hygiena (dětské vlhčené ubrousky, hřeben, mýdlo, kartáčky na zuby, pasta, opalovací krém, hydratační krém, dětský pudr na nohy), credencialy (poutnické pasy na razítka z kostelů, far apod., jsou potřeba při ubytování v poutnických ubytovnách tzv. albergue), fotoaparát, provázek, špunty do uší (do ubytoven jako ochrana před chrápáním ostatních poutníků), malý sešit a propiska (neboť jsem naprosto nepochopitelně kývla na to, že si budeme psát deník).

bez jídla a vody cca 10,5 kg

3. srpna

10hodin do odchodu

LUKÁŠ: Je to tady! Okamžik, o kterém jsem dlouho snil. Ani si nevzpomínám, kdy a kde nás tato myšlenka napadla. Je až k nevíře, že to, co bylo ještě donedávna dalekou budoucností, se pomalu, ale jistě stává přítomností. Střídají se ve mně pocity nejistoty a očekávání. V práci jsem dal výpověď a mým největším očekáváním od této pouti je zjistit, co dál se sebou.

Je zvláštní, že tato cesta pro nás bude zároveň i cestou svatební. Přesně před šesti dny jsme měli svatbu. Ta nebyla plánovaná zdaleka tak dlouho dopředu jako tato cesta.

Na seznamu věcí jsme začali pracovat dávno, abychom nakonec zjistili, že skoro nic nepotřebujeme! Nejvíc se budou hodit první položky: láska a dobrá nálada. O lásku nouzi nemám, snad ani dobrá nálada mne neopustí. I přesto jsme dvakrát zkontrolovali věci a na batoh připevnili svatojakubskou mušli – symbol poutníka.

Celou cestu si budeme psát deník. Každý svůj. Jen co poprvé chytnu tužku do ruky, přichází tvůrčí krize. Věty nedávají smysl a měkkost či tvrdost některých pýsmen mi dělá problém. O skloňovat ani nemluvě.

Jako poslední fázi příprav jsem si dnes poprvé v životě oholil hlavu. Snad aby ani ten nejtenčí vlásek nebránil osvícení, které s napětím očekávám. Prvotní nadšení z praktičnosti oholené hlavy střídá šok při pohledu do zrcadla. Hlavu mám tak kulatou a tělo tak hubené, že při upažení připomínám lízátko.

Celá cesta má dle propočtů okolo 3 500 km. Začíná doma, v Kuřimi u Brna, a vede přes Rakousko, Švýcarsko, Francii, Španělsko až k Atlantiku. Plán je urazit ji za čtyři měsíce, pěšky. Hlavně ji přežít, nerozvést se a snad si ji i užít.

Seznam věcí s sebou:

Láska + dobrá nálada, batoh, běžecké boty bez goratexu, triko s dlouhým rukávem, triko s krátkým, podvlíkačky, kalhoty s odepínacími nohavicemi, mikina, šátek, nepromokavá bunda a kalhoty,

4× ponožky, 3× trenýrky, tenké rukavice, spacák, hedvábná vložka do spacáku, karimatka, čelovka, nůž, vak na vodu, lžíce, solární panel + powerbanka, mobil s mapou trasy, GoPro, sluchátka, trekové hole, vak na jídlo, sluneční brýle, toaletní papír, stahovák na koleno, lékárnička (kus kobercové pásky, vteřinové lepidlo, platíčko brufenu, náplast, micro dezinfekce, stahovací obvaz, zavírací špendlík, jehla, třídenní antibiotika, efedrin, tepelná fólie), malá peněženka (peníze, debetní karta a doklady), malý sešit a propiska.

bez jídla a vody cca 12 kg

4. srpna – den 1.

Den odchodu a betonové výhně

LUKÁŠ: Dnes, v sedm hodin ráno, jsme se vydali na cestu. Bohužel opačným směrem. Naše první kroky totiž vedou ke kuřimské faře na opačném konci města. Dostáváme zde naše první razítka do credencialu a požehnání, pro mne taktéž poprvé. Byl to dnes takový den poprvé a na dlouhou dobu naposledy. Na dlouhou dobu naposledy jsme vychutnali ranní kávu v teple domova. Přiznávám, že i po porcelánu se mi bude stýskat a nemyslím tím hrneček.

LUKÁŠ: Ještě za Kuřimí si uvědomuji nepotřebnost příliš dlouhých pásek na krosně. Ve snaze zbavit se každého přebytečného gramu je nožem zkracuji. Snažím se ke stejnému činu přesvědčit i Janču. Je to ale marná snaha a pásky jí i nadále vlají mezi koleny. O tom, že budou fungovat jako mucholapky na špínu, pomlčím a počkám až na vhodnější okamžik.

JANA: Neušli jsme ani dva kilometry a Lukáš už má první problém. Popruhy na jeho krosně se mu zdají příliš dlouhé. „Je to jen zbytečná zátěž,“ snaží se ospravedlnit sám sebe a vesele zkracuje. Sice nemám nejmenší pochopení pro bezdůvodné ničení krosny, ale víceméně je to jeho věc. Když ale začne naléhat, ať si uřežu i svoje, tak nasazuji vražedný pohled. On se snad dočista zbláznil. Ještě chvíli se mě snaží přemluvit, ale stále jsem přesvědčená o tom, že pět gramů zátěže navíc zvládnu. Když už začne být nesnesitelný, tak ho uzemním rázným „NE!“ a pokračujeme dál v cestě.

JANA: Je krátce po 12 hodině a my pomalu přicházíme do Brna. Ve stínu je 34 °C. Na sluníčku by se dala smažit vejce. Tečou ze mě proudy potu, které cestou sbírají otravné hmyzáky z mého těla a vše ústí až do mých bot v podobě vlažného hmyzího čaje. Naprosto propocená podprsenka mě dře tak, že ji házím kamsi do útrob krosny. Teď to bez ní vydržím a později se určitě hodí. Ani Lukáš na tom není o moc lépe. Jeho sice podprsenka nedře, ale i tak trpí. To se opravdu divím, vždyť je o pět gramů popruhů lehčí.

Právě procházíme kolem parku Lužánky, když se rozhodneme pro odpočinek. Lukáš se chce trochu prospat. „Vždyť jsme ještě nic neušli,“ snažím se ho přesvědčit jenom ke krátké pauze. Marně. Vypadá to, že se nedá. Usedáme tedy pod strom s největší korunou, aby nám zajistil co možná nejdelší dobu stínu. Doplňujeme kalorie spálené při našem sportovním super výkonu. Potom si lehnu na zem, zavřu oči a poslouchám zpěv ptáků. Probouzím se asi o dvě hodiny později. To už na mě zírá holá lebka a směje se mi. „Já nebudu spát,“ opakuje stále dokola. Je mi jasné, že odteď to budu mít pořád na talíři.

LUKÁŠ: Z parku jdeme ke kostelu sv. Jakuba v Brně, kde mohu ukojit svou novou zálibu, sbírání razítek. Hned u vstupu nás překvapí ukazatel délky trasy do Santiaga – 3 200 km. Dle našich výpočtů je číslo o poznání vyšší – 3 500 km. Uvidíme, jak to nakonec bude. Jdeme si pro druhé razítko a máme štěstí. Na poslední chvíli zastihneme průvodkyni, která je právě na odchodu. Dáma s milým úsměvem se na prosbu o razítko doslova rozzáří. S odpovědí na otázku „Kam až jdete?“ se její oči plní dojetím. „Mohu vám na čelo udělat křížek?“ ptá se. To mne dojímá a jen pokývám hlavou tomuto božskému člověku. Je k nevíře, jak dokáže přání „šťastnou cestu“ naplnit duši klidem, je-li myšleno upřímně.

Projít Brno je stejně těžké jako ho projet autem. Sezona oprav je v plném proudu, což má dopad nejen na množství uzavřených silnic, ale i chodníků. Slalomem mezi výkopy se dostáváme za město.

JANA: Se zapadajícím slunkem se dostáváme až na samý okraj Brna k obchodnímu centru Olympia. Tady někde si musíme najít místo na spaní. Z toho je Holohlav lehce nervózní. Nakonec se rozhodujeme pro malý hájek hned vedle cesty. Místo je to velice útulné. Předchozí hosté zde zanechali spoustu drobností pro naše potřeby. Hlavně igelitek, papírů a plechovek od piva je tu dostatek. O kousek dál je pak zvláštní cosi, jež svým tvarem připomíná mrtvolu zabalenou ve spacím pytli. Určitě to není mrtvola, ale i tak se rozhoduji od toho zůstat co nejdál.

„Co když nás tu někdo najde?“ jančí Lukáš.

„Tak alespoň nebudeme sami!“ snažím se ho uklidnit. Slunce už zapadlo, ale vedro je pořád nesnesitelné. Stavíme proto jenom vnitřní plachtu stanu, která poslouží jako ochrana před dotěrným hmyzem a poskytne přísun čerstvého vzduchu.

Už se chystáme jít spát, když v tom zaslechneme hlasité kroky. Stále se přibližují. Vzpomínám na slova svých známých. Takže měli pravdu, opravdu nás tu někdo zabije. Lukáš loví čelovku a svítí do tmy. Naštěstí je to jenom kuna, co se na nás přišla podívat.

LUKÁŠ: Silné blýskání v dálce mi nedá spát. Snažím se odhadnout směr bouřky, abych mohl eventuálně natáhnout vnější plachtu stanu. Po hodině pozorování se bouřka stáčí směrem od nás. Janču jsem několikrát vzbudil výkřiky údivu nad obrovskými blesky.

23 km

103 Kč

5. srpna – den 2.

Den bludu

LUKÁŠ: Probudí mě východ slunce, které skrze síťovinu stanu vydává paprsky hřejivého tepla. Je pět hodin a je krásně, ani teplo, ani zima. Ještě na hodinu zabírám.

V šest se probouzím podruhé. Jako první mě vítají puchýře na levé i pravé noze. To mě vzhledem k včerejšímu vedru ani moc nepřekvapuje. Na problémy s chodidly jsem si už za svůj život zvykl. Puchýře mi raší i po pár krocích v bačkorách. Proto je propichuji, vymačkávám, zasypávám dětským pudrem a zalepuji náplastí. Tento postup se mi osvědčil v minulosti. Libuji si, že jsem na tuto situaci připraven. Znepokojuje mě jen to, že se objevily už druhý den. Snídáme instantní kávu se sušeným mlékem. Poté balíme stan, mažu pleš a jdeme.

JANA: Zhruba kolem desáté se dostáváme do Rajhradu. Je zde i benediktinský klášter, kde se Lukáš chce pokusit získat razítko. Zase. Vcházíme do překrásných zahrad a snažíme se najít někoho, kdo by nám mohl pomoci. U záhonků pracuje starší pán, který se nás hned ujme. Vše mu vysvětlujeme, a on odchází, aby se vzápětí mohl vrátit i s opatem. Společně s razítkem se nám dostává i množství neodolatelných nabídek. Od postele přes sprchu až po jídlo. Vlastně ani nechápu, proč odmítáme. Vždyť by bylo tak krásné tu zůstat alespoň na den. Nebo dva. Nebo týden. Když ani s pivem, ani s vínem neuspěje, tak nabízí vodu.

„Děkujeme, už se nás ptal pan zahradník,“ kulantně odmítá Lukáš.

„Bratr Jiří. To on tak vypadá,“ opravuje ho mnich s úsměvem na tváři.

Pro jistotu kontrolujeme, kolik máme vody. Naše překvapení, když zjistíme, že jsme téměř na dně, je obrovské. Tři litry vody jsme spotřebovali během pár hodin. Doplňujeme tedy alespoň vodu.

O tři kila těžší a o jedno razítko bohatší se vydáváme dál na cestu. Do Židlochovic to jsou asi čtyři kilometry, a jak nás ujistil opat, nemělo by to trvat déle než hodinku. Ujdeme sotva pár set metrů a znovu se pozvolna pečeme. Horko je nepředstavitelné, a cesta navíc vede mezi poli bez jediné vidiny stínu. Ani lístek se nepohne. Já i Lukáš monotónně a nahlas sténáme. Po asi dvou kilometrech jsem bezpochyby vypotila čtvrtinu své tělesné váhy. Jestli to takhle půjde dál, tak Lukáš bude bohatší o pěknou porci sušeného masa.

LUKÁŠ: Kapičky potu z mého nosu padají ve vteřinovém intervalu. Krajina v dáli se vlní vedrem, a ačkoli jdeme, žádný ze vzdálených bodů se nepřibližuje. Lehounký vánek spíše pálí, než chladí. Janču začínají chytat mdloby. Nedivím se. Díky bohu, tedy spíše opatovi, za vodu!

JANA: Jsme asi hodinu na cestě, když se konečně dostáváme do poloviny cesty. Oba nutně potřebujeme odpočinek. Usedáme pod jediný strom široko daleko a ošetřujeme zraněná místa. Začínám pudrovat každý záhyb svého těla. Zejména jedněm partiím dětský pudr opravdu svědčí. Musím uznat, že mému zadku ještě nikdy nikdo neprokázal takovou službu jako právě pudr. Nenahraditelný pudr. Po péči o zevnějšek přichází i péče o vnitřek, doplněním ztracených kalorií. A že jich nebylo málo.

LUKÁŠ: Když Janča během pauzy svačí rozteklou čokoládu, je mi z ní zle (z té čokolády). Volného času využívám k ošetření puchýřů. Ty se množí a spotřeba pudru a lékařské pásky roste. Péči o nohy věnuji mnoho času. Poté jdeme beze slova až do Židlochovic. Každá hláska jako by vydala za každý krok navíc.

Švestky a jablka, která jsem cestou pozřel, opět touží zakusit denního světla. Pobíhaje po Židlochovicích hledám toalety. Nádraží zavřeno, zámeček taky. Začínám bloudit. Mám pocit, že bych mezi půlkami utáhl vlečku. Po třech kilometrech se okruh uzavírá v místní vinárně. Světlo nefunguje, ale i tak se mi daří najít mísu prostým zakopnutím. Krása! Snad to není keramický truhlík. Cestou zpět k základnímu táboru nacházím pítko. Využívám této oázy k okoupání a přeprání ponožek s trikem. Posléze doplňujeme vodu. Oba do plna, tj. tři litry pro každého.

JANA: Z Židlochovic se vydáváme dál směrem na Nosislav. Cesta je o něco příjemnější. Nesnesitelné vedro vystřídalo vedro a všechen hmyz je mým pachem už natolik omráčen, že přestává otravovat. Idylku narušuje pouze lehká bolest pravého nártu. Ta se sice postupně zhoršuje, ale já se tím nenechám nijak rozladit. Se skvělou náladou stále pokračuji dál. Když se mě Lukáš zeptá, jestli to zvládnu, tak mu sice odpovídám nesouhlasným mručením rozzuřeného hrocha, ale jsem v pohodě. Fakt! Přicházíme až do Nosislavi, kde se podivuji prazvláštnímu číslování domů: 308, 309, 546, 102, 375, 14, … Velice si libuji v hádankách, ale na systém zdejšího značení jsem ani po půl hodině nepřišla. Bůh žehnej všem, kdož zde roznášejí poštu.

Je krátce po deváté, když přicházíme na malebné náměstí v Uherčicích, kde hned naproti kostelu stojí ještě malebnější hospůdka. Nasazuji psí výraz v domnění, že se tu najde alespoň lok piva. Ani s jazykem na bradě a slzami v očích ale nedostanu jedinou nabídku. Trochu zklamaná procházím centrum a pokračuji dál.

JANA: Denního světla už je poskromnu a bolesti ažaž. Právě teď musí začít zlobit navigace! Vede nás kamsi pryč a mých rad nedbá. Dvakrát proto scházíme z cesty. Napotřetí se už Holohlav konečně trefí. Jak by taky ne, když je to poslední možnost kam jít. Snad se chudák jen přehřál. Dávám mu proto ještě šanci.

LUKÁŠ: Po pár kilometrech scházíme z cesty. Nevšiml jsem si šipky a i Janča, pravá ruka navigátora, zaspala. Nedlouho poté, co najdeme správnou cestu, se blud opakuje. Je mi vyčteno, že už jsme zase zabloudili. Smiřuji se s tím, že je to moje chyba.

Večer vychází najevo, že má drahá polovička je připravena opravdu na všechno. Nevěří mým navigátorským schopnostem a je vybavena i na menší zacházku na britské ostrovy.

JANA: Bloudění mě ale natolik vyčerpalo, že potřebuju svačinku. Z krosny lovím tyčinku a ejhle. Chybička se vloudila. Společně s tyčinkou nacházím i mapy. Mapy ze Skotska, kde jsme byli asi před půl rokem!

LUKÁŠ: Večerní hygiena spočívá, mimo vyčištění chrupu, také v otření těla vlhčenými ubrousky. Ty si u malého mimina snadno poradí i s hovnem, ale kvality mýdlové sprchy nedosahují. Se smradem zpocených nohou bojují heřmánkové ubrousky statečně, ale o vítězi není pochyb. Pocit je to i tak skvělý. Jsem moc rád za tuto vymoženost, která je všude k dostání.

26 km – 49 km

132 Kč

6. srpna – den 3.

Střelnice: absence bílé vlajky

LUKÁŠ: Poprvé se nám daří vstát za svítání a Janča hlásí zlepšení ohledně nártu. Z ošetření mých chodidel se stává téměř chirurgický zákrok. Během noci se mi místo levého malíčku vytvořil jeden velký puchýř s nehtem. Díky propíchnutí a odšťavení zmenšuji prst na poloviční velikost. U ostatních došlo ke zlepšení a začínají tvrdnout. Stačí jim jen základní údržba pudrem. Během hodiny posnídáme, sbalíme stan a vyrážíme. Janči to opět skvěle šlape! Vylekají ji ale stopy divočáků v blátě. Snažím se jí vysvětlit, že jsou plaší. Sám mám přitom uši na pozoru. Každé prasknutí větvičky u mě vyvolá cuknutí.

JANA: Jsme těsně před Popicemi, když slyšíme výstřely. Postupně jsou slyšet víc a víc a společně s tím přímo úměrně roste i Lukášova nervozita. Mě místo toho trápí množství kančích stop v blátě. Většina z nich je evidentně jen pár hodin stará. Opravdu velice nerada bych tu na nějakého narazila. Lukášovi jsou kanci ukradení. „Prasátku utečeš, ale kulce ne,“ snaží se mě uchlácholit. Ha, chtěla bych ho vidět, jak utíká před prasetem. V tu chvíli se něco šustne v křoví. Určitě je to divočák, který vycítil můj strach. Ve vteřině plánuju únikovou cestu na nedaleký posed, ale dřív, než plán stihnu zrealizovat, tak z křoví vykoukne srnka.

JANA: Brzy se dostáváme ke střelnici, přes niž vede cesta. Lukáš odmítá pokračovat. Je tu cedule, která zakazuje průchod v případě, že visí prapor.

„Prapor ale nevisí, takže jdeme.“ snažím se ho přesvědčit k postupu.

Několik minut smlouvám, ale bez výsledků. Napadne mě zavolat telefonickou podporu. Určitě mu pomůže, když uslyší i někoho dalšího, a rozhodne se jít. Volám tátovi. Ani jeho uklidňující slova však s mým mužem nehnou. Na pokraji zoufalství mě napadá zavolat Laďovi. Je to jeho dobrý kamarád, na něj on určitě dá. Navíc je to flegmatik, takže z něj jistě vypadne něco na způsob: „Ty vole, normálně běž.“

Lukáš mu vysvětluje celou situaci a po chvíli dodá „Že jo, já se právě taky bojím.“

Tak tohle je skvělý. Je vidět, že mužská chrabrost má v dnešní společnosti stále své místo. To místo je přesně třicet metrů pod zemí. Na samém pokraji pláče Lukáše přemlouvám, ať se hne, ale nic.

LUKÁŠ: Jde se skvěle, a to až k místu s nápisem „POZOR! – ohrožení života. Pokud je vyvěšen prapor, nevstupujte do prostor střelnice.“ Marně hledám prapor, ale výstřely slyším zřetelně! Nastává patová situace. Janča chce jít. Já argumentuji tím, že pouze zapomněli vyvěsit prapor.

Po hodinové diskuzi a dvou nápovědách přítele na telefonu vkráčíme do prostoru střelnice. Třesou se mi kolena, potí dlaně. Zaslechnu další výstřel a hbitě měním svou výšku na polovic. Janča jde vzpřímeně a vysmívá se mi. Po 200 metrech míjíme tutéž ceduli. „Jsme venku!“ zvolávám vítězně. Po dávce adrenalinu mám sil na rozdávání. Cítím se skvěle!

JANA: Po hodinovém čekání na Godota se zadaří a vydáváme se skrze hrůzostrašnou střelnici. Jsme jen pár metrů za cedulí, když padne další výstřel. Lukáš se ve vteřině přikrčí k zemi s elegancí válečného veterána a přebíhá celé bojové pole až za další ceduli. Tam celý bledý a orosený nevěřícně prohlásí: „Jsme venku.“

LUKÁŠ: Spotřeba vody je teď na šesti litrech pro každého. V panice z nedostatku této životodárné tekutiny ji doplňujeme ve Strachotíně, v místním kempu. U obsluhy hladového okénka škemrám o trochu cukru a nakonec dostávám na čtyři tucty sáčků rychlé energie.

JANA: Ve spalujícím horku se dostáváme až k vodní nádrži Nové Hrady. Je fakt hrozný vedro. Cestou po nekonečné hrázi si v hlavě sčítám všechna pro a proti. Utopit se pod jezem, nebo se uškvařit na slunci. Nejsem ale dobrý počtář, takže se dostáváme až na konec hráze. Potom se nám jen zázrakem daří vydrápat až na Dívčí hrady. Ty leží v úctyhodné výšce jeden tisíc čtyři sta čtyřicet… stop čili asi 430 metrů. Všude je tu spousta lidí. Nejvíce si všímám těch, kteří přichází s úsměvem. Těm bych nejraději vrazila svou krosnu a poslala je znovu dolů.

LUKÁŠ: Pokračujeme dále přes Stolovou horu. S výškou kolem 450 m n. m. se jeví jako nejvyšší bod široko daleko. Ve veliké dáli se mohutně vzpínají Alpy. Nemohu se tohoto výhledu nabažit a neustále se otáčím. I přes spalující slunce a pot v očích je to nádhera. Tento výhled už máloco překoná. Brečím dojetím. Před Jančou nemusím naštěstí nic skrývat, protože se slzy ztrácejí v litrech potu.

LUKÁŠ: Asi po hodině míjíme tuláka odpočívajícího pod valníkem. Má asi dvakrát více věcí než my dva dohromady. Ze zvědavosti zastavujeme pouze na pár slov.

JANA: Potkáváme tuláka, který se s námi hned dává do řeči. Lukáš s nadšením malého chlapce hltá každé jeho slovo. Teploty dosahují denního maxima, takže se v konverzaci brzo ztrácím, až ji nakonec přestávám vnímat úplně.

Po několika dlouhých minutách se proberu z bezvědomí. Debata stále pokračuje. Je mi do pláče. Vyčerpaná a zoufalá se zmůžu jen na tiché: „Už jdeme.“ A tak jsme po půl hodině zase volní.

Propocení se dostáváme až do Mikulova. Oba se zoufale chceme osprchovat a míříme proto k evangelické faře. Cesta městem je ale poněkud špatně značená. Některé ukazatele musíme hledat. U jedné z křižovatek Lukáš lehce znejistí a hledá cestu.

„Támhle je červená.“ hlásím mu pyšně. Tato věta jako by byla klíčem k Pandořině skříňce.

„Já jsem ti říkal, že to není na červené,“ vzteká se na mě. Jsem v šoku, ale je mi jasný, že ve skutečnosti jen potřebuje sprchu a trochu odpočinku, takže se omlouvám. Místo toho se mi dosta- ne dalších výčitek. To já ale tuze nerada, takže otevírám i svou Pandořinu skříňku. Stojíme na ulici a štěkáme na sebe jako dva vzteklí psi.

LUKÁŠ: Plán je jasný – zastavit se na místní faře a poprosit o sprchu. Musíme proto odbočit z cesty, nad čímž se Janča podivuje. „Já jsem ti ale říkal, že to není na cestě,“ připomínám Janči klidným hlasem. Ta se nadechuje a já začínám tušit, že opět nemám pravdu. Atmosféra houstne. Morálka na bodu mrazu.

LUKÁŠ: U fary nikdo neotvírá ani na třetí zvonění. Musíme jít nakoupit, nebo nám zavřou. Cestou k obchodu míjíme poutnickou oázu, koupaliště. Stojíme před těžkým rozhodnutím. Riskovat zavření obchodu, nebo si dopřát sprchu. Jídlo má navrch.

Naštěstí zjišťujeme, že obchod zavírá až za dvě hodiny. Vracíme se ke koupališti s prosíkem o sprchu. Paní chce nejdříve zaplatit vstupné. Když už jsme na odchodu, zželí se jí nás. „Tak přijďte dvě minuty po sedmé. Teď padejte, ať se mi tu neuvaříte.“ Jdeme se tedy vařit za roh a přicházíme za čtvrt hodiny, přesně v 19.02. Dvě minuty je sice ofi- ciálně zavřeno, ale v areálu se přesto pár těl, zbitých sluncem, pomalu souká k odchodu. „Máte na to deset minut!“ zavelí dáma.

JANA: Běžím k dámským sprchám. Do rohu vrhám krosnou a přitom si sundávám boty. Postupně odhazuji všechno oblečení, beru mýdlo a pouštím vodu. Je tak ledová, že na pár vteřin zamrznu. Hned potom si všimnu, že všechna voda mi cáká na krosnu v rohu. Z úsporných důvodů to nijak neřeším a snažím se vše stihnout ve stanoveném časovém limitu. Mydlím se. Jsem opravdu blízko světovému rekordu. Mýdlo nemydlí. Panikařím. Zrychluji proto tempo, až se mi nakonec daří vykouzlit pár mýdlových bublin. Vedlejším produktem je sice rozedřená kůže, ale ta se určitě brzy zahojí. Pár zbylých mýdlových bublin oplachuji ledovou vodou a rychlostí blesku se znovu oblékám. Celá rozněžnělá potom vycházím ze sprch. Mám radost, že jsem to stihla a že jsem čistá. Chystám se proto velkoryse poděkovat paní pokladní, ta mě ale vyhazuje se slovy „Běž, ať tě nikdo nevidí.“ Před koupalištěm hledám Lukáše. Nikde tu není. Nemohlo mu to přeci trvat déle než mě. Určitě se utopil. Vtom ale z koupaliště vyjde i Lukáš.

„Jančo, nebudeš věřit co se mi stalo“.

LUKÁŠ: Přibíhám do sprchy a v hlavě odpočítávám sekundy. Svléknut jsem rychlostí Houdiniho. Kropím své tělo studenou vodou. Sprcha teče tři sekundy a poté přestane. Zřejmě vychozené tlačítko. Rychle přeskakuji ke druhé sprše. Stejný problém – tři sekundy a konec. Zkouším proto tlačítko držet zmáčknuté, ale voda v této poloze neteče. Po odzkoušení i třetí sprchy se s problémem smiřuji a každé tři sekundy boxuji do tlačítka. Po namočení těla beru propocené věci a snažím se je vyprat. Sprcha má ale takový rozptyl, že volím raději umyvadlo. Kousek mýdla mi však padá do odtoku. Zkouším ho vydloubnout. Mýdlo se ale prostě jen sklouzne po stěně umyvadla a zaujímá výchozí pozici. Po třetím pokusu nechávám mýdlo na pospas osudu a volím to erární, tekuté. Zápasím s časem. Tekutým mýdlem mydlím i sebe a zjišťuji, že nejsem zdaleka tak opálen, jak jsem si myslel. Ždímu sebe, věci a společně s krosnou opouštím útroby mikulovského koupaliště. Cestou ven se snažím poděkovat milé, ale rázné paní u vstupu, ta mě ale vyžene ven. S překvapením zjišťuji, že Janča už čeká venku osprchovaná. Přivítá mě s úsměvem.

„Ty jsi neprala?“ ptám se.

„Měla jsem strach, že to nestihnu…“ Atmosféra se sprchou značně zlepšila.

JANA: Naprosto spokojeni procházíme uličkami supermarketu. Poslední nákup v Čechách. Nerozvážně bereme vše, co nám padne do oka. U kasy pak naše honička končí. Vozík přetéká. Máme tortilly, čokolády, sýr, tyčinky, oříšky, bagety, banány, hroznový cukr, … Česká klasika, jako je salát Rumcajs, sýrová pomazánka a bramborový salát, samozřejmě nesmí chybět. Kdo ví, kdy na podobné delikatesy opět narazíme. Mýdlo a dětské čisticí ubrousky jsou taktéž samozřejmostí!

Před obchodem ještě doplňujeme vodu a vše zakoupené precizně skládáme do krosen. Zvedám batoh, ale zaseknu se. Zkouším to podruhé. Nejde to! Hledám, kde se mohla zachytit, ale bez výsledku. I při třetím pokusu mne krosna opět táhne k zemi. Nakonec mi s ní musí pomoci Lukáš. Zdá se, že s množstvím zásob jsme to jaksi přehnali.

Jsme těsně za Mikulovem, na dlouhé, rovné polní cestě. Není tu žádné místo, kde bychom se mohli schovat. Od rakouských hranic nás dělí jenom kilometr. Protože je dnes přecházet nechceme, tak se snažíme najít místo pro stan. Obhlížíme přilehlé louky ale jediné, co nacházíme, je jen spousta kančích stop. Dostáváme se až k malé strouze, kde množství stop ještě o něco víc roste. Právě tohle místo přijde Lukášovi ideální na stavění stanu. Tady v jámě lvové. Tedy kančí. Nemáme však moc na výběr, takže nakonec stan stavíme. Lukáš občůrává místo, prý „aby je to odstrašilo“. Jo, jsem si jistá, že jestli to viděli, tak je to odstrašilo dostatečně.

24 km – 73 km

460 Kč

7. srpna – den 4.

Za hranicemi je to samé prase

JANA: Noc jsme kupodivu přežili. Hořák už syčí a Lukáš připravuje ranní kávu. No vlastně spíš ranní nápoj. Jedná se o instantní kávu 3v1. Doufala jsem, že sušené mléko a cukr tu nepříliš dobrou chuť přehluší, ale nestalo se tak. Usrkáváme kofeinovou břečku a přemýšlíme nad tím, co nám dnešní den přinese. Slupnu pár tabletek hroznového cukru a můžeme začít balit.

Potom, co jsme si vychutnali překrásný východ slunce, se vydáváme na cestu. Brzy překračujeme rakouské hranice. V první vesnici navštěvujeme malý kostelík. Nejvíce Lukášovi udělá radost, když zjistí, že tady je i razítko. Credencial si tedy může orazítkovat sám. Nalézáme i elektrické zásuvky, tolik potřebné k dobití našich komunikačních zařízení. Největší radost nám ale dělá inzerát, který nabízí ubytování poutníkům. I se snídaní za dvě eura. To je skvělá zpráva. Znamená to, že odteď už pro nás ubytování určitě nebude problém.

Těsně za Falkensteinem nalézáme stále větší množství kančích stop. Lehce mě to zneklidňuje, ale nedávám na sobě nic znát. Nenápadně se ohlížím za každým šustnutím a přitom přemýšlím, na které stromy by se dalo vyšplhat.

JANA: Opět se něco šustne. Je to skutečně prase. Utíká, co mu nožičky stačí. Za ním další a další. Celkem jich je asi sedm, a než se stihnu vzpamatovat, tak jsou všechna pryč. Jsem docela ráda, že nemám tak rychlé reflexy. Lukáš by mě z toho smrku býval už nikdy nesundal.

LUKÁŠ: Když Janča zahlédne prchající divočáky, neváhá se jim pořádně vysmát. „Srábotkové!“ ulevuje si po třech dnech strachu. Smějeme se, až se za břicho popadáme. Já Janči, Janča divočákům.

LUKÁŠ: Místo odpočinku, tedy alespoň prozatímního, nalézáme u sklípku mezi vinicemi. Překládáme nápis „pro poutníky“ a jdeme dovnitř. Je zde voda, víno, minerálky, kasička, návštěvní kniha, a hlavně chládek. Je super schladit se a napít se studené vody. Na venkovní lavičce poobědváme tortilly s rajčetem, sýrem a semínky. Je to skutečný gurmánský zážitek. Především kvůli stolu, protože nemusíme jíst na zemi.

LUKÁŠ: Po obědové siestě se probouzím jako první. Toho využívám k žertu a schovávám naše krosny do sklepa. Poté vyděšeně budím Janču „Kde máme krosny?!“ Ta má nechápavý výraz a místo paniky, že jsme přišli o věci, kouká nepřítomně před sebe. Vtip se míjí účinkem, neboť propuknu ve smích a tajemství je prozrazeno.

JANA: Lukáš mě probouzí. Pokaždé se té jeho holé lebky trochu leknu. Kouká na mě a snaží se mě přesvědčit, že nám někdo ukradl krosny. Nechápu, jak si může myslet, že mu na to skočím. Jedna věc mi ale vrtá hlavou daleko víc. Jak se mohl opovážit mě vzbudit? Nezmůžu se ani na slovo a jen nevěřícně koukám před sebe.

LUKÁŠ: „Schlafenplatz“ opouštíme po třech hodinách, jakmile opadne největší vedro. Za celou dobu ani živáčka. Puchýře na chodidlech už mě pálí jako čert! Našlapuji nakřivo, z čehož mě ještě začíná bolet levé lýtko. I přes bolestivou chůzi ve stylu „fakír Rádži Tamil“ pokračujeme. Najednou se Janča kácí k zemi.

Už to s ní škráblo a jsme v hajzlu, myslím si. S elegancí akrobata ale vyskakuje opět na nohy.

„Zase se mi vyvrtl kotník,“ hlásí stroze. Po pěti minutách už jde, jako by se nic nestalo. Cestou míjíme lékárnu, kde doplňuji antipuchýřovou výbavu.

JANA: Je krátce po šestnácté hodině a my přicházíme ke koupališti, kde si konečně můžeme přeprat naše oblečení. Po několika dnech úmorných veder je to skutečně víc než potřeba. Jen v podprsence a podvlíkačkách dlouho obcházím celý areál až se mi konečně daří najít koryta s tekoucí vodou. Jsou sice v těsné blízkosti kavárny, takže všichni zákazníci sem mají perfektní výhled, ale nemám na vybranou. Postupně si zde přepírám všechno svoje oblečení, spodní prádlo nevyjímaje. Lehce mě znepokojují pohledy hostů, ale snažím se je ignorovat. Většina z nich naštěstí dělá totéž. Docela se mi uleví, když už je to za mnou. Zase budu na chvíli člověkem… čistým člověkem. Vlastně docela špinavým člověkem, ale v čistém oblečení… alespoň do zítra.

LUKÁŠ: Janča se vrací s tak slastným výrazem ve tváři, že mám podezření, že ji někdo přefikl. Když si ale vezmu na sebe své přeprané tričko, její pocity chápu. Je to slast!

Poprvé za celé čtyři dny zakryje mrak slunce na déle jak na pár sekund.

„Vypadá to, že bude pršet“ radujeme se. Po půl hodině ale mraky rozežene vítr a opět ani kapka… Nocležiště nacházíme na pokraji lesa. Vskutku komfortní záležitost. Je tu dřevěný stůl s lavicemi. Vaření i následná konzumace je tak o poznání pohodlnější, a to i přesto, že hořák ze začátku protestuje a odmítá vzplanout.

30 km – 103 km

12 €

8. srpna – den 5.

Válka s hmyzem

LUKÁŠ: Ve tři ráno nás budí zvuk připomínající opilého myslivce s kudlou v zádech. Budíme se téměř současně. Vsedě posloucháme, jak se nářek pohybuje lesem a po chvíli mizí v dáli. Vyděšeně se snažíme přijít na to: „Co to sakra bylo?!“ ale nevíme. Po notné dávce adrenalinu opět usínáme.

JANA: V noci mě probouzí příšerný řev. Jsem si téměř jistá, že nás ta věc sežere. Najednou se ozve hlasité: „Jančo? Slyšela si to taky?“ Venku běhá krvelačná bestie a Lukáš nedokáže držet jazyk za zuby! Nářek se stále stupňuje, s čímž přímo úměrně zrychluje můj tep. Těsně před okamžikem srdeční zástavy se řev zázračně začne vzdalovat a já samým vyčerpáním opět usínám.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Od oltáře do Santiaga.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.