Where the Crawdads Sing

Všechna práva vyhrazena.

Toto vydání vychází ve spolupráci s G.P. Putnam´s Son,

imprintem Penguin Publishing Group, divizí Penguin Random House LLC.

Copyright © Delia Owens, 2018

Map © Meighan Cavanaugh

Translation © Jana Hlávková, 2020

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2020

ISBN epub 978-80-7565-790-9

ČÁST PRVNÍ

Bažina

Prolog

1969

Bažina není močál. Bažina je místo prosycené světlem, kde tráva prorůstá vodou a voda se vlévá do oblohy. Líné klikatící se řeky unášejí sluneční kotouč až do moře a dlouhonozí ptáci, kteří jako by vůbec nebyli pro let stvoření, se s nečekanou ladností zvedají ze země vstříc křiku tisíce sněžných hus.

A hlouběji v bažině už skutečný močál místy přelézá v rašeliniště skrývající se v chladných lesích. Vody močálu jsou nehybné a temné, jejich blátivý chřtán pohltil všechno světlo. Dokonce i noční zvířata tady vylézají ve dne. Čas od času je tu slyšet nějaký zvuk, ale ve srovnání s bažinou je močál tichý. Tlení je buněčný proces. Život se rozkládá a páchne a obrací se v hnilobnou prsť. Čpící bahniště, kde smrt plodí život.

Třicátého října 1969 ráno leželo v močálu tělo Chase Andrewse. Močál by mrtvolu přirozeně vstřebal. V tichosti. Nadobro by ji skryl. Močál ví o smrti všechno, ví, že smrt nemusí být vždy tragédie. Ví, že smrt není hřích. Jenže toho dne ráno se dva kluci z vesnice vydali na kolech ke staré požární hlásce a ze třetí serpentiny si všimli modré džínové bundy.

1. Máma

1952

Ráno se chvělo srpnovým žárem a vlhký dech bažiny rozvěsil po
dubech a borovicích mlžné závoje. Palmový hájek halilo neobvyklé ticho protnuté jen tlumeným plesknutím křídel volavky, která se pomalu odrazila od vodní hladiny. Pak Kya slyšela bouchnutí síťových dveří. Bylo jí tehdy pouhých šest let. Stála v kuchyni na stoličce a drhla z hrnce zbytky kukuřičné kaše. Zarazila se a hrnec ponořila do lavoru s vyčpělou mýdlovou pěnou. Kdo to asi byl? Určitě ne maminka, ta nikdy dveřmi nebouchá.

Když ale Kya vyběhla na verandu, viděla, že její máma odchází po pískem vysypané pěšince. Dlouhá hnědá skládaná sukně se jí vlnila kolem kotníků a odhalovala boty na vysokých podpatcích. Byly z umělé krokodýlí kůže, měly širokou špičku a máma si je brala vždycky, když šla mezi lidi. Kya na ni chtěla zavolat, ale věděla, že když probudí tátu, bude zle, a tak jen otevřela dveře a zůstala stát na schodech z prken a cihel. Odtud viděla, že máma nese modrý cestovní kufřík. Jako každé důvěřivé mládě i Kya si byla většinou jistá, že se máma vrátí a že přinese maso v promaštěném hnědém papíře nebo kuře s bezvládnou houpající se hlavou. Jenže máma ještě nikdy neodešla v krokodýlích botách a s kufrem v ruce.

Tam, kde se pěšinka napojovala na větší cestu, se maminka pokaždé ohlédla, zvedla ruku a zamávala. Pak už zmizela na stezce, která se proplétala skrz les a blata, obcházela laguny s orobincem a nakonec, když to hladina vody dovolila, došla až do města. Jenže dneska se máma nezastavila. Dneska se chovala nezvykle. V průhledech mezi stromy se ještě tu a tam mihla její vysoká postava, ale nakonec už listovím probleskoval jen bílý šátek. Kya vyrazila na místo, odkud měla na cestu lepší výhled. Máma se určitě ještě otočí a zamává. Ale když tam doběhla, modrá barva kufru, která v lese působila naprosto nepatřičně, právě zmizela. Na Kyu dopadla tíseň hutná jako černý jíl a srdce se jí sevřelo. Vrátila se čekat na schody.

Kya byla nejmladší z pěti dětí. Její sourozenci byli o dost starší, i když později si už nedokázala vzpomenout, kolik jim vlastně bylo. Žili s mámou a s tátou jako králíci v kotci, nacpaní v hrubě otesané chatrči, jejíž veranda zakrytá sítěmi proti hmyzu seděla pod duby a pořád zírala. S očima dokořán.

Z domu vyšel Jodie, Kyin bratr, a postavil se za ni. Ačkoli byl o sedm let starší, byl jí věkem nejblíž a měl stejně tmavé oči a černé vlasy jako ona. Naučil ji, jak zpívají ptáci, jak se jmenují hvězdy a jak navigovat loď mezi trsy mařice.

„Máma se vrátí,“ řekl.

„To nevim. Vodešla v těch krokodýlovejch botech.“

„Žádná máma nevopustí svý děti. Prostě to nedokáže.“

„Vyprávěls mi, jak liška vopustila svý děti.“

„No jo, jenomže ta liška měla roztrženou celou nohu. Ta kdyby chtěla nakrmit sebe i svý liščata, tak by chcípla hlady. Eště, že je nechala. Nejdřív se vyzdravila a teprv potom měla další, který mohla líp vobstarat. Naše máma neumírá hlady, vrátí se.“ Jodie si však nebyl ani zdaleka tak jistý, jak vypadal. Říkal to jen kvůli Kye.

Kya měla tak stažené hrdlo, že jen zašeptala: „Jenomže máma si vzala ten modrej kufr, jako kdyby šla někam daleko.“

Z chatrče byl výhled na sabalové palmy táhnoucí se přes písečné plochy kolem náhrdelníku zelených lagun až k bažinám v dálce. Míle zelené trávy se stébly tak pevnými, že rostly i ve slané vodě, a sem tam jen stromy ohnuté po směru větru. Ze zbylých tří stran obklopoval chatrč dubový les, v němž se skrývala nejbližší laguna, tak překypující životem, že její hladina neustále bublala. Mezi stromy se nesl od moře slaný vzduch a křik racků.

Obsazování území se od počátku 16. století příliš nezměnilo. Po mokřadech roztroušené pozemky nebyly vyznačené podle zákona, jen přirozeně vytyčené různými uprchlíky. Tady hranice tvořená říčkou, tam padlým dubem. Žádný člověk si nepostaví přístřešek ze sabalových palem v bažině, leda když je na útěku anebo na konci své cesty.

Bažinu lemovalo rozervané pobřeží, jemuž první objevitelé říkali „hřbitov Atlantiku“. Nebezpečné mořské proudy, nespoutané větry a rozlehlé mělčiny rozbíjely lodě jako skládanky z papíru a podél pobřeží, které tvořilo hranici Severní Karolíny, rozsévaly jejich vraky. V jednom námořnickém deníku se psalo: „Pluli jsme podél pobřeží… ale nedokázali k němu najít cestu… zaskočila nás silná bouře… museli jsme zpět na moře, abychom ochránili loď i sami sebe, a silný proud nás hnal rychle dál… Země… nic než bažina, samý močál… vrátili jsme se k lodi… odradí kohokoli, kdo by se chtěl v těchto místech usadit.“

Ti, kteří hledali lepší půdu, pokračovali dál, a do této neblaze proslulé bažiny se jako do sítě nachytala směsice vzbouřeneckých mořeplavců, vyděděnců, dlužníků a utečenců prchajících před válkami, daněmi či zákony, s nimiž nesouhlasili. Z těch, které nezabila malárie, ani nepohltil močál, se zrodil přírodní kmen mnoha různých ras a kultur. Každý místní obyvatel by dokázal pokácet sekerou menší les a odtáhnout srnce na míle daleko. Každý člověk měl vlastní území, stejně jako říční krysy. Buď se držel uvnitř daných hranic, nebo jednoho dne zmizel v močálu. O dvě stě let později se k nim přidali otroci na útěku zvaní Maroonové, jimž bažiny poskytly úkryt, a osvobození otroci, kteří byli úplně bez peněz a bez zázemí a usídlili se v mokřadech proto, že jim nic jiného nezbývalo.

Kraj to byl možná nehostinný, ale pulzoval životem do posledního centimetru. Na souši i ve vodě se hemžilo množství živočichů. Vroubkovaní píseční krabi, raci kolébající se v blátě, vodní ptáci, ryby, garnáti, ústřice, baculatí jeleni a tučné husy. Člověk, kterému nevadilo se pro večeři trochu namáhat, tady nikdy neměl hlad.

Psal se rok 1952, a tak některé pozemky už čtyři sta let vlastnila řada na sobě nezávislých, nikde nezaznamenaných majitelů. Nejvíce jich bylo před občanskou válkou. Další lidé se zde usadili až nedávno, velká část přišla po dvou světových válkách, z nichž se muži vrátili úplně zničení a zkrachovalí. Bažina je neomezovala, ale vymezovala jejich hranice. A stejně jako jakákoli jiná svatá země bedlivě střežila jejich tajemství. Nikoho nezajímalo, že si zabrali půdu, protože ji nikdo jiný nechtěl. Koneckonců tam nebylo nic než bažinatá pustina.

Obyvatelé mokřadů pokoutně pálili vlastní whisky a také si psali vlastní zákony. Ne takové, jaké se obvykle tesaly do kamene nebo zaznamenávaly na pergamen, ale mnohem silnější, které se jim vtiskly do genů. Zákony přírody platné od počátku věků, jako ty, které se vylíhly z vajec jestřábů a holubic. Zoufalý, osamocený a do kouta zahnaný člověk se vždy upíná k základním instinktům, jejichž hlavním cílem je přežít. K pohotovým a spravedlivým instinktům, které budou vždy nejsilnější, protože se dědí z generace na generaci mnohem častěji než mírumilovnější geny. Není to morálka, ale jednoduché počty. Holubice mezi sebou bojují stejně často jako jestřábi.

Máma se toho dne nevrátila. Nikdo o tom nemluvil. A nejméně ze všech táta. Smrděl rybinou a kořalkou a třískal pokličkami. „A kde je moje večeře?“

Všichni sourozenci krčili rameny a očima se zavrtávali do podlahy. Táta zaklel a pak se odpotácel ven, zpátky do lesů. Hádali se. Máma dokonce jednou nebo dvakrát odešla, ale pokaždé se vrátila s otevřenou náručí pro všechny, kteří stáli o její objetí.

Dvě starší sestry připravily k večeři červené fazole a kukuřičný chléb, ale nikdo si nesedl ke stolu, jako kdyby jedli s maminkou. Každý si z hrnce nabral fazole, navrch si hodil kousek chleba a odnesl si to pryč. Jeden na svou matraci na zemi, druhý na vybledlou pohovku.

Kya nemohla jíst vůbec. Seděla na schodech na verandu a sledovala pěšinku. Na svůj věk byla vysoká, kost a kůže, hodně opálená a vlasy měla rovné, husté a černé jako křídla vran.

Brzy padla tma a zahalila jí výhled. Žáby skřehotaly tak nahlas, že by matčiny kroky stejně neslyšela, přesto si však lehla na verandu a poslouchala. Ještě ten den ráno ji probudila lahodná vůně. Na železné pánvi prskal bůček a na plechu zlátly sušenky. Rozeběhla se do kuchyně, cestou si ještě natahovala kalhoty s laclem, a už spěchala připravit talíře a vidličky a vybrat zrnokazy z krupice. Máma, která měla většinou od samotného rozbřesku úsměv na rtech, ji objala. „Dobré ráno, moje nejúžasnější holčičko.“ A pak se spolu protancovaly domácími pracemi. Máma někdy zpívala lidovky anebo povídala dětské říkanky. Pět malinkých prasátek. Nebo se s Kyou houpala do rytmu jitterbugu, dupaly hlasitě po překližkové podlaze, dokud hudba linoucí se z rádia na baterky nezačala skomírat a nezněla, jako kdyby si vyhrávala sama pro sebe na dně prázdného sudu. Některá rána ale máma mluvila o dospělých problémech, jimž Kya sice nerozuměla, ale chápala, že to potřebuje někomu říct. A tak ta slova vstřebávala kůží, přikládala dřevo do kamen a vědoucně pokyvovala hlavou.

Pak začal blázinec. Všechny bylo třeba probudit a nasytit. Táta tam nebyl. Uměl buď mlčet, nebo řvát, takže když všechno prospal anebo vůbec nepřišel domů, bylo to vlastně fajn.

Jenže ten den ráno maminka neřekla ani slovo. Úsměv se jí vytratil a oči zrudly. Bílý šátek si uvázala nízko do čela jako na piráta, ale stejně se zpod něj rozlévaly fialovožluté okraje modřin. Hned po snídani si máma sbalila pár osobních věcí do cestovního kufru a odešla.

Druhý den ráno se Kya opět usadila na své vyhlídce na schodech a očima se vpíjela do pěšiny, jako když tunel čeká na blížící se vlak. Bažinu v dáli halila mlha tak nízká, že trůnila svým naducaným zadkem přímo v bahně. Kya poklepávala prsty bosých nohou do země a obtáčela stébla trávy kolem klacíků, ale jako kterékoliv jiné šestileté dítě nedokázala sedět dlouho, a tak se za chvíli už bezcílně procházela po přílivových mělčinách a písek pod jejíma nohama mlaskal a lepil se jí na prsty. Dřepla si k průzračné vodě a sledovala malé jelečky těkající mezi odlesky slunce a stíny.

Jodie něco hulákal od sabalů. Zírala na něj. Že by pro ni měl nějaké zprávy? Když se však pomalu proplétal mezi ostrými vějíři palmových listů, bylo z jeho nevzrušené chůze jasné, že maminka nepřišla.

„Co takhle dát jedny průzkumníky?“ zeptal se.

„Říkals, že na průzkumníky už seš moc starej.“

„Blbost. To sem jenom tak plácnul. Na průzkumníky nejde bejt nikdy starej. Že tě předhonim!“

Řítili se přes mokřad a proletěli lesem až k pláži. Kya pištěla, když ji předběhl, a smála se, dokud nebyli u velkého dubu, který nad pískem rozpřahoval svou obrovskou náruč. Jodie a jejich starší bratr Murph kdysi přibili do jeho větví pár prken a udělali si tam rozhlednu a pevnost. Velká část se už ale rozpadla a prkna se houpala na zrezivělých hřebících.

Když už tam kluci Kyu pustili, bylo to většinou jen proto, aby jim jako služebná přinesla horké sušenky, které máma právě shrnula z plechu.

Dneska ale Jodie řekl: „Můžeš bejt kapitánka.“

Kya pozvedla pravačku a zavelela. „Hrrrrr na Španěláky!“ Místo mečů si ulomili klacky, probíjeli se ostružiním, křičeli na nepřítele a bodali ho.

Kya si pak šla sednout na kládu porostlou mechem. Přála si, aby to vypadalo, že je všechno v pořádku. Jodie si k ní beze slova přisedl, chtěl jí říct něco, co by odvedlo její myšlenky od mámy, ale nic ho nenapadalo, a tak spolu jen pozorovali stíny vodních ploštic na hladině.

Později se Kya vrátila na schody na verandu a dlouho čekala. Sledovala konec pěšinky, ale neuronila ani slzu. Tvář měla klidnou, její rty tvořily tenoučkou linku. Ale máma se ani tentokrát nevrátila.

2. Jodie

1952

Poté, co odešla máma, zmizeli během pár týdnů i Kyin nejstarší bratr a dvě sestry. Jako podle předlohy. Přetrpěli tátovo brunátné běsnění, které začalo křikem a vystupňovalo se až k ranám pěstí nebo loktem, a postupně se jeden po druhém vypařili. Stejně už byli skoro dospělí. A Kya si už pak nemohla vzpomenout, kolik jim bylo let, ani jak se doopravdy jmenovali. Pamatovala si jen to, že se jim říkalo Missy, Murph a Mandy. Na své matraci na verandě našla malou hromádku ponožek, kterou tam sestry nechaly.

Jednoho rána, když už ze všech sourozenců zůstal doma jen Jodie, probudil Kyu rachot a řinčení a vůně horkého omastku. Rozběhla se do kuchyně v naději, že je doma maminka a připravuje kukuřičné smaženky nebo placky. Ale byl to Jodie. Stál u kamen na dřevo a míchal kukuřičnou kaši. Usmála se, aby skryla zklamání. Poplácal ji po hlavě a něžně na ni sykl, aby byla zticha. Když neprobudí tátu, budou se moct nasnídat sami. Jodie neuměl upéct sušenky, a ještě k tomu neměli žádnou slaninu, a tak uvařil kaši a na sádle umíchal vajíčka. Pak si spolu sedli ke stolu a beze slov si vyměňovali pohledy a úsměvy.

Rychle po sobě umyli nádobí a pak vyběhli ze dveří směrem k bažině. Jodie běžel první. Vtom na ně ale zavolal táta a belhal se směrem k nim. Byl až neuvěřitelně skloněný k jedné straně a jeho postava působila, jako by neklesla k zemi jen vinou slabé zemské přitažlivosti. Zuby měl žluté jako starý pes.

Kya se podívala na Jodieho. „Můžem utýct. Skrejt se v mechový skrýši.“

„To je dobrý. Bude to dobrý,“ řekl.

Později, těsně před soumrakem, našel Jodie Kyu na pláži. Zírala na moře. Postavil se vedle ní, ale ona ani nezvedla hlavu. Dál upírala oči na rozvířené vlny. I přesto poznala, podle způsobu, jakým mluvil, že ho táta praštil do obličeje.

„Musim jít, Kyo. Už tady nejde bejt.“

Už už se na něj chtěla otočit, ale ovládla se. Chtěla ho přemlouvat, aby ji tu nenechával s tátou samotnou. Jenže slova jí uvízla v hrdle.

„Až budeš dost stará, pochopíš to,“ řekl. Kya chtěla vykřiknout, že možná je malá, ale rozhodně není hloupá. Věděla, že všichni odešli kvůli tátovi, ale nebylo jí jasné, proč ji nikdo z nich nevzal s sebou. I ona přemýšlela o tom, že by odešla. Ale neměla kam jít ani z čeho zaplatit lístek na autobus.

„Kyo, dávej na sebe bacha, jasný? Jesli někdo příde, nechoď do domu. Tam by tě dostali. Zdrhni daleko do bažin a skovej se v křoví. Dycky po sobě zahlaď stopy, sám sem tě učil, jak to udělat. A klidně se skovej i před tátou.“ Když ani pak nepromluvila, dal jí sbohem a vydal se přes pláž do lesů. Až těsně před tím, než zmizel mezi stromy, se konečně otočila a pozorovala ho, jak odchází.

„A tohle malinké prasátko zůstalo doma,“ řekla vlnám.

Pak vstala a rozeběhla se do chatrče. V chodbě zavolala Jodieho jméno, ale už tu nebyly ani žádné jeho věci. Na zemi ležela jeho prázdná matrace.

Svezla se na ni a pozorovala, jak po stěně zvolna kloužou zbytky dne. Světlo se jako obvykle zdrželo déle než slunce, trocha se ještě rozlila po místnosti, a tak zažloutlé matrace a hromady starého oblečení na chvilku získaly více barev a jasnější tvary než stromy za oknem.

Překvapil ji mučivý hlad. Taková obyčejná věc. Vydala se do kuchyně a ve dveřích se zarazila. Každý den jejího života byla kuchyň prohřátá pečícím se chlebem, vařícími se fazolemi nebo bublajícím rybím vývarem. Dneska byla vyčpělá, tichá a temná. „Kdo uvaří?“ zeptala se nahlas. Mohla se právě tak zeptat: Kdo si zatančí?

Zapálila svíčku, prohrabala horký popel v kamnech a položila na něj třísky. Nejprve rozdmýchala oheň měchem a pak přiložila další dřevo. Ledničku používali místo poličky, protože nikde poblíž chatrče nebyla zavedená elektřina. Aby uvnitř neplesnivěla, měla dvířka zapřená plácačkou na mouchy. I přesto každou prasklinou prorůstaly zelenočerné žilky plísně.

Když vyndala zbytky, řekla: „Kukuřici vysypu na sádlo a ohřeju to.“ A to také udělala. Jedla přímo z hrnce a z okna vyhlížela tátu. Ale nepřišel.

Když chatrč nakonec zalilo měsíční světlo, zalezla si do své postele, což byla flekatá matrace položená na zemi na verandě. Ale měla skutečné povlečení s malými modrými růžičkami, které jí maminka koupila v garážovém výprodeji. Poprvé byla v noci doma sama.

Nejdřív se každou chvilku musela posadit a dívat se skrz síť proti hmyzu. Poslouchala kroky v lese. Znala tvary všech stromů, ale chvílemi se zdálo, jako by se tu a tam s měsíčním svitem posouvaly. Na chvilku ztuhla tak, že nemohla ani polknout, ale jako na zavolanou zaplnil tmu známý zpěv rosniček a kobylek. Temnotu prosytil nasládlý pach a zemitý dech žab a mloků, kteří přežili další smrdutý horký den. Bažina se schoulila do nízké mlhy a Kya usnula.

Táta se nevrátil ani během dalších tří dnů. K snídani, k obědu i k večeři si Kya vařila tuřínovou nať z maminčiny zahrady. Vydala se pro vajíčka do kurníku, ale našla ho prázdný. Nikde ani památky po slepicích nebo vejci.

„Poserové! Ste jenom hejno poserů!“ Od chvíle, kdy máma odešla, se o ně chtěla postarat, ale nakonec nic neudělala. A teď byli pryč. Celé strakaté hejno uteklo a kvokalo v okolních stromech. Bude tady muset rozházet zrní a zkusit je nalákat zpět.

Čtvrtý den večer se objevil táta s flaškou v ruce a rozvalil se na postel.

Další den ráno vešel do kuchyně a zařval: „Kde všichni sou?“

„Nevim,“ řekla, aniž by se na něj podívala.

„Šak ty toho víš asi tak jak ňákej čokl. Seš k ničemu jak cecky divokýmu kanci.“

Kya potichu proklouzla přes verandu ven. Když se ale procházela po pláži a hledala mušle, ucítila kouř. Zvedla hlavu a uviděla sloupec šedého dýmu stoupající zhruba z míst, kde stála jejich chatrč. Běžela tak rychle, jak jen dokázala, prodrala se mezi stromy a na dvorku uviděla hořet oheň. Táta házel do plamenů máminy obrázky, šaty a knížky.

„Ne!“ vykřikla Kya. Nepodíval se na ni, ale hodil do ohně staré rádio na baterky. Její obličej a ruce plály, když se však snažila dosáhnout na obrázky, žár ji držel zpět.

Rozeběhla se do chatrče, aby zabránila tátovi v odnášení další věci, a tentokrát se jejich pohledy střetly. Táta se rozpřáhl, ale neuhnula. Pak se zničehonic otočil a odbelhal se ke svému člunu.

Kya sklesla na schody a dívala se, jak se maminčiny obrázky mokřadů rozpadají na uhel. Seděla tam, dokud všechny knoflíky zářily jako uhlíky, dokud slunce nezapadlo a vzpomínka na to, jak s mámou tančily jitterbug, nezmizela v plamenech.

Během dalších dnů se Kya učila, jak s ním žít. Učila se z chyb ostatních a snad ještě víc od mřenek. Držet se z cesty, nenechat se vidět, přebíhat ze slunce do stínu. Vstávala a mizela z domu dřív, než vylezl z postele, žila v lesích a vodách a pak se vkradla dovnitř, aby se vyspala ve vlastní posteli na verandě, co nejblíž bažině to bylo možné.

Táta bojoval ve druhé světové válce proti Němcům. Do levého stehna ho zasáhl šrapnel a roztříštil mu kost. To byly poslední chvíle, kdy na něj mohli být pyšní. Každý týden mu chodil příspěvek pro invalidy, což byl jejich poslední zdroj příjmů. Týden poté, co odešel Jodie, zela lednička prázdnotou a na zahradě už nebyly téměř žádné tuříny. Když Kya vešla v pondělí ráno do kuchyně, ukázal táta na zmačkanou dolarovku a nějaké drobné na stole.

„Za todle kup žrádlo na tejden. Nevedem žádný příděly,“ řekl. „Všecko něco stojí. Za tydlecty prachy budeš uklízet dům, dělat dřevo do kamen a prát hadry.“

Kya se poprvé v životě vydala sama do Barkley Cove nakoupit jídlo. A tohle malinké prasátko šlo na trh. Plahočila se hlubokým pískem a černým bahnem šest a půl kilometru, než se před ní konečně zablýskla zátoka s městečkem.

Barkley Cove stálo uprostřed močálů a jejich zemitý opar se mísil s vůní oceánu nadouvajícího se v přílivu na druhé straně Hlavní třídy. Bažina a moře oddělovaly městečko od zbytku světa, jedinou spojnicí byla jednoproudá silnice, která se do města kodrcala po popraskaném betonu a výmolech.

V Barkley Cove byly dvě ulice: Hlavní vedla podél pobřeží a lemovala ji řada obchodů, na jednom konci potraviny Piggly Wiggly, na druhém Western Auto, uprostřed bufet. Mezi tím Kress’s Five & Dime, kde měli vše za pět či deset centů, Penney’s (jen katalogový prodej), pekárna u Parkerů a obchod s obuví Buster Brown. Vedle Piggly byla pivnice Her-Got, kde nabízeli opečený párek v rohlíku, horké chilli con carne a smažené krevety v lodičkách poskládaných z papíru. Dovnitř nechodily žádné ženy ani děti, protože se to neslušelo, ale ve stěně bylo výdejní okénko, a tak si mohly objednat hotdogy a colu z ulice. Černoši nesměli ani vejít dveřmi, ani nakoupit z ulice.

Druhá třída se jmenovala Široká a vedla od staré silnice směrem k oceánu, kde se setkávala s Hlavní a končila tam. A tak byla v celém městě jen jediná křižovatka: Hlavní, Široké a Atlantického oceánu. Obchody a kanceláře nebyly propojené jako ve většině měst, ale oddělené prázdnými pozemky porostlými mořskými travinami a sabalovými palmami, jako kdyby se bažina přes noc vplížila až sem. Za více než dvě stě let ošlehaly ostré slané větry budovy z cedrových šindelů do barvy rzi, a okenní rámy, většinou natřené na bílo nebo na modro, popraskaly a oprýskaly. Velká část vesnice byla vyčerpaná bojem s přírodními živly a prostě chřadla.

Městské přístaviště, na němž se rozvalovala roztřepená lana a staří pelikání, vybíhalo do malé zátoky, kde se na vodní hladině, byla-li klidná, odrážela červeň a žluť krevetářských lodí. Nezpevněné cesty lemované malými cedrovými domy se vinuly mezi stromy, kolem lagun a podél oceánu po obou stranách obchodní třídy. Barkley Cove bylo doslova odříznuté městečko, rozeseté mezi ústími řeky a rákosím jako hnízda volavek rozmetaná větrem.

Kya stála na místě, kde se bažina setkávala s cestou. Bez bot a v příliš krátkých kalhotách. Kousla se do rtu. Tak moc chtěla utéct zpátky domů. Nemohla přijít na to, co má říct lidem a jak spočítat peníze na jídlo. Jenže měla takový hlad, že už se to nedalo vydržet, a tak s hlavou skloněnou k zemi vykročila na Hlavní třídu. Po rozpadajícím se chodníku, který se sem tam objevoval mezi trsy trávy, pokračovala směrem k potravinám Piggly Wiggly. Když došla k obchodu Five & Dime, uslyšela za sebou nějaký hluk a uskočila na stranu přesně ve chvíli, kdy kolem ní prosvištěli na kolech tři kluci, jen o pár let starší, než byla ona. První kluk se na ni otočil, zasmál se tomu, jak těsně se minuli, a pak se téměř srazil s ženou, která vyšla z obchodu.

„CHASI ANDREWSI, okamžitě pojeď zpátky! Pojďte ke mně, všichni tři.“

Šlapali ještě o pár metrů dál, ale pak si to rozmysleli a vrátili se ke slečně Pansy Priceové, prodavačce z látek a galanterie. Její rodina kdysi vlastnila největší farmu na okraji bažiny, a přestože ji museli již před dlouhými léty prodat, slečna Pansy stále vystupovala jako elegantní velkostatkářka, což nebylo tak snadné, protože bydlela v maličkém bytě nad bufetem. Většinou nosila klobouky ve tvaru hedvábných turbanů a dnes ráno měla na sobě jeden růžový, který skvěle ladil s červenou rtěnkou a doteky růže na její tváři.

Vynadala jim. „Nejradši bych to řekla vašim maminkám. Nebo spíš vašim tatínkům. Jezdit takhle rychle po chodníku! Vždyť jste mě skoro přejeli! Co mi k tomu řekneš, Chasi?“

Měl nejluxusnější kolo – s červeným sedlem a pochromovanými, vysoko zdviženými řídítky. „Omlouváme se, slečno Pansy. Neviděli jsme vás, protože támhleta holka se nám připletla do cesty.“ Opálený a tmavovlasý Chase ukázal na Kyu, která o krok ustoupila a vmáčkla se do myrtového keře.

„O ní ale vůbec není řeč. Nemůžete svoje chyby svádět na někoho jiného, dokonce ani na póvl z bažiny. Kluci, teď budete muset udělat dobrý skutek, abyste si to odčinili. Támhle jde slečna Arial s nákupem, tak jí pomozte donést věci k autu. A zastrčte si košile do kalhot.“

„Ano, slečno,“ řekli kluci a vydali se na kolech ke slečně Arial. Byla to jejich učitelka z druhé třídy.

Kya věděla, že rodiče tmavovlasého kluka vlastní obchod Western Auto, proto také jezdil na nejfajnovějším kole. Jednou ho viděla, jak vykládá z náklaďáku velké kartonové krabice plné zboží a nosí je dovnitř, ale nikdy s ním ani s těmi ostatními kluky nepromluvila ani slovo.

Počkala ještě pár minut a pokračovala k potravinám, s očima stále zabořenýma do země. Uvnitř Piggly Wiggly studovala nabídku kukuřičných kaší a vybrala si půlkilový pytel hrubě mleté žluté krupice, protože na ní visela červená cedulka Nabídka týdne. Tak ji to učila máma. Krčila se v uličce mezi regály, dokud od pokladny neodešel poslední zákazník, pak se odhodlala a stanula tváří v tvář pokladní, paní Singletaryové, která se jí zeptala: „Kde máš maminku?“ Paní Singletaryová měla krátce střižené, precizně natočené a na fialovo nabarvené vlasy. Jasné jako kosatec ve slunečním svitu.

„Pracuje doma, madam.“

„Dobře. Ale máš na tu kaši dost peněz, viď?“

„Ano, madam.“ Nevěděla, jak spočítat přesnou částku, a tak položila před pokladní celý dolar.

Paní Singletaryová přemýšlela, jestli Kya pozná jednotlivé mince, a tak jí je postupně pokládala do nastavené dlaně a pomalu počítala, „pětadvacet, padesát, šedesát, sedmdesát, osmdesát, pětaosmdesát a tři centy. Protože kaše stojí dvanáct centů.“

Kye se sevřel žaludek. Měla snad ona taky něco počítat? Zírala na hádanku ve své dlani.

Paní Singletaryovou to zřejmě obměkčilo. „Je to dobře. Můžeš běžet.“

Kya vyběhla z obchodu a šla, jak nejrychleji mohla, až ke stezce vedoucí do bažin. Maminka jí nesčíslněkrát říkala: „Nikdy ve městě neběhej, jinak si lidi budou myslet, žes něco ukradla.“ Ale když Kya dorazila až na písčitou cestu, dala se do běhu a běžela téměř kilometr. Zbytek cesty šla svižně.

Doma pak nasypala kukuřičnou kaši do vařící vody, jako to dělala maminka. Myslela si, že ví, jak na to, ale všechno se jí slepilo do jedné velké hroudy, která se dole připekla a uprostřed zůstala neuvařená. Bylo to tak gumové, že zvládla sníst jen několik soust, a tak znovu prohledala zahradu a mezi zlatobýlem našla pár dalších tuřínových natí. Uvařila si je a všechny je snědla. Srkala k tomu vývar z hrnce.

Po několika dnech už vaření kaše ovládla, i když nějaké hrudky jí tam vždy zůstaly, ať míchala, jak míchala. Další týden koupila hřbety – s červenou visačkou – a uvařila je s kukuřičnou krupicí a s listy kadeřavé kapusty. Výsledkem byla kaše docela obstojné chuti.

Kya mnohokrát pomáhala mámě s praním, a tak věděla, jak pod kohoutkem na dvorku drhnout s kostkou louhového mýdla prádlo na valše. Když namočila tátovy svršky, byly tak těžké, že je svýma drobnýma rukama nemohla vůbec vyždímat. Navíc nedosáhla na šňůru, aby je pověsila, a tak je úplně promáčené přehodila přes listy sabalů na okraji lesa.

Kya a táta jako by tančili takový obkročák, žili úplně odděleně ve společné chatrči, někdy se neviděli celé dny. Skoro nikdy spolu nemluvili. Ona uklízela po sobě i po něm, jako malá opravdová žena. Její kuchařské schopnosti nestačily na to, aby mu mohla vařit, a stejně tam skoro nikdy nebyl, ale většinou mu stlala postel, sklízela jeho věci, zametala a myla nádobí. Ne proto, že jí to řekl, ale proto, že to byl jediný způsob, jak chatrč udržovat a připravit ji na mámin návrat.

Máma vždycky říkala, že podzimní měsíc svítí Kye k narozeninám. Sice si nepamatovala datum svého narození, ale když se jednoho večera z laguny na oblohu vyhoupl veliký zlatý měsíc, řekla si pro sebe: „Myslím, že dneska je mi sedm.“ Táta se o tom nikdy nezmínil a určitě pro ni neměl žádný dort. Taky neřekl ani slovo o tom, že by měla jít do školy, ona o tom nic moc nevěděla a bála se ho zeptat.

Maminka se určitě vrátí na její narozeniny. Ráno po dožínkovém úplňku si oblékla kalikové šaty a pozorovala pěšinu. Kya si hrozně přála, aby se na cestičce objevila máma a v krokodýlích botách a dlouhé sukni vešla do jejich chatrče. Když nikdo nepřišel, vzala si hrnec s kaší a prošla lesem až k moři. Přiložila ruce k ústům, zaklonila hlavu a zvolala: „Kju Kju Kju Kju Kjů!“ A na obloze, na pláži i zpoza příboje se vyrojily stříbrné tečky.

„Racci už jsou tady. Neumím počítat do tolika, abych je všechny spočítala,“ řekla.

Křičeli a vřískali, kroužili kolem ní a vrhali se střemhlav k zemi, vznášeli se Kye těsně u obličeje a přistávali na písku, kam jim rozhazovala kaši. Nakonec se ztišili a postávali kolem ní, čechrali si peří a ona seděla na pláži, nohy skrčené pod sebou. Jeden velký racek se usídlil v písku vedle ní.

„Dneska mám narozeniny,“ řekla mu.

3. Chase

1969

Ztrouchnivělé nohy staré opuštěné požární hlásky stály zabořené ve slatině, z níž stoupal mlžný závoj. Až na krákorání vran byl les úplně tichý. Chvěl se v atmosféře napjatého očekávání, když se dva desetiletí blonďáci, Benji Mason a Steve Long, pustili ráno 30. října 1969 vzhůru po vlhkém schodišti.

„Na podzim přece nemá bejt takovýhle vedro,“ zavolal Steve na Benjiho.

„Jo. A takovýhle ticho, teda až na ty vrány.“

Steve letmo pohlédl dolů škvírou mezi schody a řekl: „Hele, koukej! Co to tam je?“

„Kde?“

„Támhle, koukej. Modrý voblečení, jako by v tom bahně někdo ležel.“

Benji zavolal: „Heeej! Co tam děláš?“

„Vidim tvář, ale nehejbe se.“

Kluci se rozeběhli zpátky dolů po schodech, proletěli na druhou stranu požární věže, jejich ruce divoce kmitaly a boty se bořily do nazelenalého bahna. Na zádech tam ležel muž, jeho levá noha byla v koleni nepřirozeně vytočená dopředu a oči a ústa otevřené dokořán.

„Ježišmarjá!“ řekl Benji.

„Šmarjápano, to je Chase Andrews.“

„Měli bysme rychle pro šerifa.“

„Ale my tady vůbec nemáme bejt.“

„To je teďkonc fuk. A za chvilku se sem slítnou všecky ty vrány.“

Vzhlédli vzhůru, odkud se ozývalo krákání, a Steve řekl: „Jeden z nás by tady asi měl počkat a držet ty ptáky vod jeho těla.“

„Ses zbláznil, jestli si myslíš, že tady zůstanu úplně sám. A vsadím se vo hlavu indiána, že ty tady taky nebudeš.“

A s tím vyskočili na svá kola. Šlapali jako šílení po sypké písčité cestě zpět na Hlavní třídu, projeli městem a vřítili se do nízké budovy, kde za svým psacím stolem, v kanceláři osvětlené holými, na drátech visícími žárovkami, seděl šerif Ed Jackson. Statný, průměrně vysoký muž s nazrzlými vlasy a tvářemi i pažemi posetými bledými pihami. Seděl a listoval si loveckým časopisem Sports Afield.

Kluci vtrhli bez zaklepání do otevřených dveří.

„Šerife…“

„Ahoj, Steve, Benji. Běžíte, jako kdyby hořelo!“

„Viděli sme Chase Andrewse ležet v bažině pod starou hláskou. Vypadal, že je mrtvej. Vůbec se nehejbal.“

Od roku 1751, kdy bylo městečko Barkley Cove založeno, nerozšířil žádný muž zákona svou jurisdikci dál než k mařicovým loukám. Jen několik málo šerifů ve 40. a 50. letech poslalo lovecké psy na odsouzence z pevniny, kteří utekli do bažin. Psy chovali na policejní stanici dosud. Kdyby náhodou. Ale šerif Jackson většinou zločiny spáchané v mokřadech ignoroval. Proč bránit krysám zabíjet jiné krysy?

Jenže tohle byl Chase. Šerif se zvedl ze židle a vzal si klobouk z věšáku. „Ukažte mi ho.“

Větve dubů a divokých cesmín skřípaly o lak policejního pickupu prodírajícího se po písčité cestě. Šerif řídil a vezl doktora Verna Murphyho, štíhlého, fyzicky zdatného muže s prošedivělými vlasy, jediného doktora v celém městě. Oba muži nadskakovali v rytmu hlubokých výmolů, Vern téměř narážel hlavou do okénka. Přátelili se už řadu let, byli zhruba stejně staří, někdy spolu chodili na ryby a často se sešli na jednom případu. Nepříjemné očekávání, že budou muset identifikovat tělo ležící v rašeliništi, oba dva umlčelo.

Steve a Benji seděli na korbě pickupu, kola si hodili vedle sebe a čekali, až auto zastaví.

„Leží támhle, pane Jacksone. Za těma keřema.“

Ed vystoupil z auta. „Kluci, vy počkáte tady.“ A pak se s doktorem Murphym brodili bahnem až k místu, kde ležel Chase. Hned jak přijelo auto, se sice rozletěly vrány, nad mrtvolou však stále hučeli jiní ptáci a hmyz. Nestoudný život dál nerušeně bzučel.

„Tak jo, je to Chase. Tohle Sam a Patti Love nepřežijou.“ Manželé Andrewsovi objednávali každou svíčku, vyrovnávali každý účet a věšeli každou cenovku ve Western Auto pro své jediné dítě, pro Chase.

Vern si dřepl vedle těla, poslouchal stetoskopem, zda tluče Chaseovi srdce, a musel konstatovat smrt.

„Jak dlouho, co myslíš?“ zeptal se Ed.

„Řek bych minimálně deset hodin. Koroner to bude vědět přesně.“

„Musel teda vylízt nahoru v noci. A spadl z vrchu.“

Vern krátce ohledal Chase, aniž by s ním pohnul, a pak se postavil vedle Eda. Oba muži zírali na Chaseovy oči, které stále ještě pozorovaly oblohu. Přejeli pohledem přes jeho nafouklý obličej a pak sklouzli k doširoka rozevřeným ústům.

„Kolikrát jsem lidem ve městě říkal, že se něco takovýho určitě stane,“ řekl šerif.

Znali Chase od chvíle, kdy se narodil. Sledovali, jak z kouzelného dítěte roste neodolatelný teenager, hvězdný zadák a městský svůdník pracující ve firmě svých rodičů. A nakonec dospěl v pohledného muže, který se oženil s nejkrásnější dívkou. Teď se tu rozvaloval úplně sám a i ta břečka kolem něj působila důstojněji než on. Surová rána smrti na sebe strhla veškerou pozornost. Jako vždycky.

Ed promluvil: „Nejde mi na rozum, proč ti ostatní hned neběželi pro pomoc. Je to divný. Vždycky sem chodili s celou partou. Nebo aspoň ve dvojici, když si to tu chtěli rozdat.“ Šerif s doktorem na sebe pokývali. Oba věděli, že přestože byl Chase ženatý, mohl si k hlásce přivést nějakou jinou ženu. „Pojďme se na to podívat s odstupem. Ať to všecko vidíme pořádně,“ řekl Ed, zvedl nohu ze země a vykročil výš, než bylo potřeba.

„Kluci, vy zůstaňte, kde jste. Ať už tady nenaděláte žádný další stopy.“

Ed ukázal na pár stop, které vedly od schodiště přes slatinu a zastavily se asi dva a půl metru od Chaseova těla, a zeptal se: „Támhleto jsou vaše stopy z dnešního rána?“

„Ano pane, blíž už jsme se neodvážili,“ odpověděl Benji. „Hned, jak jsme poznali, že je to Chase, tak jsme se zase vrátili. Sám vidíte, že támhle jsme se zarazili a šli zpátky.“

„Dobře.“ Ed se otočil. „Verne, tady něco nehraje. Kolem těla nejsou vůbec žádný stopy. Kdyby tady byl s kamarádama nebo s někým jiným a spadl dolů, hned by k němu běželi a celý by to tady bylo pošlapaný. Určitě by si k němu klekali, aby se podívali, jestli žije. Koukni, jak jsou naše stopy v tomhle bahně hluboký. A žádný jiný čerstvý stopy tady nejsou. Nikdo nešel ke schodišti ani od něj, nikdo neobcházel tělo.“

„Tak tady byl možná sám. Tím by se všechno vysvětlilo.“

„No jo, jenže jednu věc by to teda nevysvětlilo. Kde jsou jeho stopy? Jak sem Chase Andrews došel? Po pěšině? Jak přešel tenhle sajrajt až ke schodům, aby vylezl nahoru, když tady po něm nezůstaly vůbec žádný stopy?“

4. Škola

1952

Od narozenin uplynulo několik dní a Kya dřepěla bosá v bahně a pozorovala, jak pulcům rostou žabí nohy. Byla venku sama. Najednou se postavila. Na konci jejich cestičky se hlubokým pískem prohrabávalo auto. Ještě nikdy sem nikdo nepřijel. Za chvíli se už mezi stromy nesly zvuky hlasů. Mužský a ženský. Kya se rychle rozeběhla ke křovinám, odkud měla na příchozí lepší výhled, ale zároveň ještě mohla utéct. To ji naučil Jodie.

Z auta vystoupila vysoká žena na vysokých podpatcích a vykročila po písčité cestičce. Stejně nejistě jako máma. To musí být lidi ze sirotčince. Přišli si pro ni.

Určitě jí dokážu utýct. V těchhle botách si akorát rozbije nos. Kya zůstala na místě a sledovala ženu, která vešla do síťových dveří.

„Haló, je někdo doma? Sociální pracovnice. Přišla jsem, abych odvedla Catherine Clarkovou do školy.“

Tak to je teda něco! Kya seděla tiše jako pěna. Byla si docela jistá, že měla nastoupit do školy v šesti. A už jsou tady, s ročním zpožděním.

Netušila, jak mluvit s dětmi, natožpak s učiteli, ale chtěla se naučit číst a dozvědět se, co přijde po čísle dvacet devět.

„Catherine, zlato, jestli mě slyšíš, pojď sem, prosím tě. Je na to zákon, drahoušku. Musíš chodit do školy. A mimo to se ti tam bude líbit. Dostaneš každý den zadarmo teplý oběd, miláčku. Myslím, že dneska mají křupavý kuřecí páj.“

Tak tohle bylo ale něco jiného. Kya měla příšerný hlad. K snídani si uvařila kukuřičnou kaši, do níž vmíchala slané krekry, protože ji neměla čím jiným osolit. Jednu věc už totiž o životě věděla: kaše není k jídlu, když není slaná. Masový páj měla za svůj život jen párkrát, ale na jeho dozlatova opečenou kůrčičku nikdy nezapomene. Byl křupavý na povrchu a měkký uvnitř. Jasně cítila tu plnou chuť masové šťávy, jako by páj měla před sebou. Její žaludek převzal iniciativu a přiměl Kyu, aby se mezi listy sabalů vztyčila.

„Ahoj, drahoušku. Jsem paní Culpepperová. Vždyť už jsi velká holka připravená jít do školy, no ne?“

„Ano, madam,“ řekla Kya s hlavou sklopenou k zemi.

„To je v pořádku, můžeš jít bosa, to chodí více dětí. Ale protože jsi děvče, musíš mít sukni. Máš nějaké šaty nebo sukni, zlato?“

„Ano, madam.“

„Tak jo. Jdeme ti najít něco na sebe.“

Paní Culpepperová následovala Kyu dovnitř a cestou musela překročit řadu ptačích hnízd, kterou Kya vyskládala podél prken. V ložnici si Kya vzala jediné šaty, které jí seděly. Byly kostkované, propínací a jedno ramínko drželo jen na zapínacím špendlíku.

„To je výtečné, zlatíčko. Vypadáš dobře.“

Paní Culpepperová natáhla ruku a Kya na ni zírala. Už týdny se nedotkla žádného jiného člověka a za celý svůj život se ještě nikdy nedotkla nikoho cizího. Ale vložila svou malou ruku do ruky paní Culpepperové a nechala se vést po cestičce k autu značky Ford Crestliner, za jehož volantem seděl tichý muž v šedém klobouku. Kya se posadila na zadní sedadlo, neusmívala se a rozhodně se necítila jako kuře v bezpečí pod máminým křídlem.

V Barkley Cove byla jen jedna škola pro bělochy. Od první do dvanácté třídy se chodilo do dvoupatrové cihlové budovy na opačném konci Hlavní třídy, než kde stála šerifova kancelář. Černošské děti měly svou vlastní školu, jednopatrovou betonovou budovu poblíž Barevného města.

Když Kyu zavedli do kanceláře školy, v evidenci lidí narozených v jejich kraji našli sice její jméno, ale nebylo u něj žádné datum narození, a tak ji zařadili do druhé třídy, přestože ještě v životě nebyla ve škole. Řekli, že první třída je stejně přeplněná a že u dětí z bažiny je to stejně jedno, protože tam budou chodit možná tak pár měsíců a pak už je nikdy nikdo neuvidí. Když ji ředitel vedl širokou chodbou, kterou se nesla ozvěna jejich kroků, na čele jí vyrazil pot. Otevřel dveře do jedné ze tříd a jemně ji postrčil dovnitř.

Kostkované košile, dlouhé sukně, boty, mnoho párů bot, několik bosých nohou a oči. Všechny zíraly jen a jen na ni. Kya v životě neviděla tolik lidí. Možná tucet. Učitelka, slečna Arial, ta, které ti kluci pomáhali, zavedla Kyu k lavici úplně vzadu. Mohla si dát věci do přihrádky, jak jí řekli, jenže ona žádné věci neměla.

Učitelka se vrátila před třídu a řekla: „Catherine, prosím, postav se a řekni spolužákům celé své jméno.“

Žaludek se jí sevřel.

„No tak, zlato. Nestyď se.“

Kya se postavila. „Slečna Catherine Danielle Clarková,“ řekla. Maminka jí jednou řekla, že to je její celé jméno.

„Umíš vyhláskovat slovo pes?“

Kya mlčky zírala do země. Jodie a máma ji naučili pár písmen, ale ještě nikdy žádné slovo před nikým nehláskovala.

Žaludek měla stažený nervozitou, ale přesto se pokusila. „S-e-p.“

Celou třídou otřásl hlasitý smích.

„Šššššš! Ticho bude!“ okřikla je slečna Arial. „Nikdy se nesmějeme, slyšíte mě? Nikdy se jeden druhému nesmějeme. Moc dobře víte, že se to nedělá.“

Kya se rychle posadila a snažila se splynout se svou židlí jako kůrovec se zvrásněným kmenem dubu. Učitelka pokračovala ve výuce a Kya, přestože byla pořád ještě nervózní, seděla v mírném předklonu a čekala, že se dozví, co následuje po čísle dvacet devět. Slečna Arial ale mluvila pořád jenom o něčem, čemu říkala hlásky, a žáci s ústy zakulacenými do O jen opakovali: a, á, ó, ú. A všichni při tom sténali jako holubice.

Kolem jedenácté hodiny se chodbami rozlila horká máslová vůně pečených kynutých rohlíků a těsta na masové koláče a začala prosakovat už i do jejich učebny. Kyu hlady rozbolelo břicho, a když se celá třída konečně seřadila do zástupu a vyrazila do jídelny, měla pusu zalitou slinami. Dělala to, co dělali ostatní: vzala si tác, zelený umělohmotný talíř a příbory. Velké výdejní okénko se otevřelo do kuchyně a před Kyou se objevila obrovská smaltovaná pánev plná kuřecího páje zdobeného mřížkou z tlustého křupavého těsta. V otvorech mezi proužky těsta bublal horký výpek. Vysoká černoška, která se pořád smála a některé z dětí oslovovala jménem, jí na talíř vyklopila velkou porci koláče, pár narůžovělých fazolek na másle a jeden kynutý rohlík. Dostala i banánový pudink a malou červenobílou krabičku mléka jen pro sebe, tak si to položila na tác.

Otočila se do jídelny, většina stolů byla už obsazená. Děti se smály a povídaly si. Poznala Chase Andrewse a jeho kamarády, kteří ji téměř srazili, když se proháněli na kolech po chodníku, a tak se podívala na druhou stranu a vybrala si prázdný stůl. Její oči ji ale několikrát zradily a stočily se směrem ke klukům, k jediným tvářím, které tady znala. Kluci si jí vůbec nevšímali. Stejně jako všichni ostatní.

Kya zírala na masový koláč plný kuřete, mrkve, brambor a drobného hrášku. A na dozlatova upečené těsto na vrchu. Přiblížilo se k ní několik holek v dlouhých sukních načechraných vrstvami naškrobených spodniček. Jedna byla vysoká, hubená a blonďatá, další kulatá s naducanými tvářemi. Kya přemýšlela, jak můžou v těch obrovských sukních vylézt na strom nebo třeba nastoupit do člunu. Určitě se nemohly brodit za žábami, protože by neviděly ani svoje vlastní nohy.

Když přišly blíž, Kya dál zírala do talíře. Co kdyby si vedle ní sedly? Co by jim asi měla říct? Ale holky šly dál, štěbetaly jako ptáčci a přisedly si ke kamarádkám u vedlejšího stolu. Přestože měla obrovský hlad, vyschlo jí v ústech a jen stěží mohla polknout. Tak snědla jenom pár soust, vypila všechno mléko a do krabičky od něj nacpala tolik páje, kolik se tam jen vešlo. Opatrně, aby ji nikdo neviděl. Celé to pak zabalila do kapesníku. I s rohlíkem.

Po zbytek dne už neotevřela ústa. I když jí učitelka položila otázku, jen mlčky seděla. Předpokládala, že by se ona měla učit od nich, ne oni od ní. Proč bych měla na něco odpovídat? Aby se mi zase smáli? říkala si.

Když zvonek zazvonil naposledy, řekli jí, že autobus zastaví necelých pět kilometrů od jejich cestičky, protože odtud je už cesta příliš písčitá, a že bude muset na autobus každé ráno chodit. Po cestě domů autobus poskakoval v hlubokých výmolech a míjel lány ostré tvrdé trávy, když v tom začal někdo vepředu pokřikovat: „SLEČNA Catherine Danielle Clarková!“ Hulákaly na ni holky od oběda, blonďatá tyčka a baculatá s kulatou tvářičkou: „Kdes byla, žábo z bažiny? Proč jseš bosa, kryso z lesa?“

Autobus konečně zastavil na neznačené křižovatce spletitých lesních pěšin. Řidič otevřel klikou dveře, Kya vyskočila ven a téměř kilometr běžela, až sotva popadala dech. Pak už musela zpomalit, ale nezastavovala se, dokud nedoběhla až domů. Nezastavila se ani u chatrče, ale běžela dál, hájem sabalových palem až k laguně a ještě dál po pěšině, která se klikatila mezi hustými statnými duby až k oceánu. Doběhla na prázdnou pláž, do otevřené náruče moře. Zastavila se tam, kam až sahala voda, a nechala vítr, aby jí rval vlasy ze spletených copů. Jen stěží zadržovala slzy, stejně jako celý den ve škole.

Přes hukot valících se vln zavolala Kya na ptáky. Oceán zpíval bas a racci soprán. Když jim na písečnou pláž rozhazovala kousky koláčového těsta a sousta kynutého rohlíku, řvali a vřískali a kroužili nad bažinou a nad pláží. Slétali se k ní, nohy jim visely k zemi a hlavy měli nakloněné ke straně.

Pár racků něžně klovalo mezi jejími prsty u nohou a Kya se smála, protože ji to lechtalo. Pak se jí vyhrnuly z očí slzy, stékaly jí po tvářích a nakonec se hlasitě přerývaně rozvzlykala. Když už v krabici od mléka nic nezbylo, bála se, že bolestí umře. Bála se, že ji opustí i racci, stejně jako všichni ostatní. Ale ptáci si posedali kolem ní na pláž a hleděli si svého, načechrávali si peří na roztažených křídlech. A tak se posadila k nim a přála si, aby je mohla všechny svolat a vzít si je s sebou na verandu přes noc. Představovala si, jak jsou všichni nacpaní v její posteli, huňatý chumel teplých, opeřených těl hřejících se pod dekou.

O dva dny později zaslechla na písčité pěšině rachotit Ford Crestliner. Utekla do bažin, ztěžka přeskakovala písečné naplaveniny, nechávala za sebou stopy jasné jako letní den, pak cupitala po špičkách do vody, aby za ní nezůstalo vůbec nic, vracela se zpět a vyrážela dál jiným směrem. Když se dostala k bahnu, běhala v kruzích a vytvořila tak změť matoucích stop. Pak se vrátila na pevnou zem, opatrně se proplížila dál, přeskakovala z trsů trávy na klacíky a nezanechala po sobě ani stopu.

Vraceli se každý druhý nebo třetí den ještě několik dalších týdnů. Muž v šedém klobouku se ji snažil najít a chytit, ale nikdy se nedostal ani trochu blízko. Pak celý týden nikdo nepřijel. Slyšela jenom krákorání vran. Spustila ruce k bokům a zírala na prázdnou pěšinu.

Kya se už nikdy v životě do školy nevrátila, ani na jediný den. Dál pozorovala volavky a sbírala mušle, protože věřila, že se u toho něco naučí. „Už umím vrkat jako holubi,“ řekla si. „A další mnohem lepší věci, než co umí oni. I když mají ty fajnový boty.“

Jednoho rána, pár týdnů poté, co strávila svůj jediný den ve škole, žhnulo slunce bílou září a Kya vylezla do pevnosti, kterou postavili její bratři v koruně stromu na pláži. Vyhlížela plachetnice s vlajkami s lebkou a zkříženými hnáty. A protože představivost nejlépe bují v duších těch nejosamělejších lidí, zavolala: „Héj! Piráti, héj!“ Mávala mečem a seskočila ze stromu, aby mohla zaútočit. Najednou jí pravým chodidlem projela ostrá bolest a celou nohu proťala jako žhavý blesk. Kye se podlomila kolena a s vřískotem spadla na bok. Viděla, že jí z chodidla trčí velký zrezivělý hřebík. „Tatíííí!“ zakřičela. Nemohla si vzpomenout, jestli v noci přišel domů. „POMÓÓÓC, TATÍÍÍ,“ volala. Ale nikdo neodpovídal. Jedním rychlým pohybem chytla hřebík a vyškubla ho z chodidla. Zařvala bolestí.

Bezúčelně máchala rukama v písku a skučela. Nakonec se posadila a podívala se na chodidlo. Netekla jí téměř žádná krev, měla tam jen malou, ale hlubokou ránu. Hned si vzpomněla na tetanus. Sevřel se jí žaludek a naskočila jí husí kůže. Jodie jí vyprávěl o klukovi, který si stoupl na zrezivělý hřebík a nebyl očkovaný proti tetanu. Strnuly mu čelisti a sevřely se tak pevně, že nemohl vůbec otevřít pusu. Potom dostal takovou křeč do zad, že se prohnul jako luk, ale nikdo mu nemohl pomoct a nikdo nemohl dělat nic jiného než se dívat, jak v tom pokřivení umírá.

O tomhle Jodie vůbec nepochyboval: člověk musí dostat injekci do dvou dnů poté, co šlápne na hřebík, jinak je odsouzen k záhubě. Kya neměla ani ponětí, jak by takovou injekci mohla získat.

„Musím něco udělat. To už dávno celá ztuhnu, než se dočkám táty.“ Po tváři jí stékaly pramínky potu. Odbelhala se přes pláž a konečně se dostala do chládku dubů kolem chatrče.

Máma jí vždycky namáčela rány ve slané vodě a obalovala je v bahně smíchaném s nejrůznějšími lektvary. V kuchyni nebyla žádná sůl, a tak se Kya belhala do lesa k brakické zátočině, která byla při odlivu tak slaná, že se na jejích okrajích třpytily jasně bílé krystaly. Sedla si na zem, nohu namočila do bažinaté solanky a neustále hýbala ústy: otevřít, zavřít, otevřít, zavřít, pohybovat čelistmi ze strany na stranu, žvýkat, jako by měla co. Dělala vše, co ji napadlo, aby předešla ztuhnutí čelisti. Po necelé hodině klesla hladina vody tak, že mohla prsty vyhloubit do černého bahna díru a opatrně tak vsunout nohu do sametové zeminy. Vzduch zde byl chladný a křik orlů jí pomáhal se orientovat.

Časem ji začal přemáhat velký hlad, a tak se vrátila zpátky do chatrče. Tátův pokoj byl pořád prázdný. Další dlouhé hodiny se táta pravděpodobně nevrátí, protože hraní pokeru a pití whisky zaneprázdní muže na většinu noci. Neměli už žádnou kukuřičnou kaši, ale když se prohrabovala věcmi v kuchyni, našla starou umaštěnou plechovku ztuženého tuku Crisco. Nabrala si malý kousek bílé hmoty a namazala ji na keks. Nejdřív si jen tak uždíbla, ale pak jich snědla ještě pět.

Zalezla si do postele na verandě a poslouchala, zda neuslyší tátův člun. Přicházející noc ji mučila a drásala a spánek se k ní vkrádal jen po kousíčkách. K ránu ji už ale spánek musel přemoci, protože když se probudila, do tváře jí žhnulo slunce. Rychle otevřela ústa. Pořád to šlo. Belhala se od slané vody k chatrči a zase zpátky, dokud z pohybu slunce neusoudila, že už uplynuly dva dny. Otevřela a zavřela ústa. Možná to zvládla bez tetanu.

Té noci se zachumlala do přikrývky, kolem chodidla obaleného bahnem si omotala kousek hadru a přemýšlela, jestli se probudí mrtvá. Ne, vzpomněla si, že tak jednoduché to nebude. To by se jí ohnula záda a zkřivily končetiny.

O pár minut později ucítila bodnutí ve spodní části zad a posadila se. „Ale ne. Ne. Ne. Mamí.“ Ale zvláštní pocit v zádech se jí stále vracel, až musela sama sebe ukonejšit. „To nic není, jenom svědění,“ utěšovala se. Nakonec byla tak vyčerpaná, že usnula. Otevřela oči, až když ve větvích dubu začaly šramotit holubice.

Chodila k jezírku dvakrát denně po celý týden, přežívala na slaných krekrech s tukem a táta za celou tu dobu nepřišel domů. Osmý den už mohla udělat nohou kroužek, aniž by cítila jakoukoliv ztuhlost, a bolest ustoupila jen na povrch chodidla. Zatančila si z radosti jig. Zraněnou nohu šetřila a jásala: „Zvládla sem to! Zvládla sem to!“

Druhý den ráno se vydala na pláž hledat další piráty. „Jako první věc ze všeho nařídím posádce, aby všecky ty hřebíky posbírala.“

Každé ráno se budila brzo a stále doufala, že uslyší maminku, jak řinčí nádobím a připravuje snídani. Maminčina oblíbená snídaně byla míchaná vajíčka od jejích vlastních slepic, plátky šťavnatých červených rajčat a smaženky z kukuřičné mouky, které dělala tak, že do pořádně rozpáleného omastku nalila směs mouky, vody a soli, která vzkypěla a na okrajích se spekla do křupavé krajky. Máma říkala, že když není prskání jídla na pánvi slyšet až do vedlejšího pokoje, není to žádné pořádné smažení. A tak se Kya každé ráno probudila a slyšela, jak vedle v kuchyni prskají v oleji máminy smaženky. Úplně ten namodralý čmoud z horké kukuřice cítila. Ale teď byla kuchyň tichá a vychladlá. Kya vyklouzla z postele a vykradla se k laguně.

Uplynuly měsíce a, jak je na jihu běžné, o své místo se nesměle přihlásila zima. Slunce, horké jako peřina, objalo Kyu kolem ramen a jemně ji vedlo hlouběji do bažin. Někdy slyšela noční zvuky, které neznala, nebo uskočila, když příliš blízko ní uhodil blesk. Ale kdykoliv klopýtla, zachytila ji země. Až nakonec, v jedné nečekané chvíli, se bolest v jejím srdci vsákla jako voda do písku. Pořád tam byla, ale zatekla hluboko. Kya položila dlaň na pulzující vlhkou zem a bažina se stala její matkou.

5. Vyšetřování

1969

Nad hlavami vřeštěly v nemilosrdném žáru cikády. Všechny ostatní formy života se před sluncem ukrývaly v lesním podrostu a jen bezděčně bzučely.

Šerif Jackson si setřel pot z čela a řekl: „Verne, je toho tu víc, co nesedí. Chaseova žena a kamarádi nevědí, že je mrtvej.“

„Půjdu za nima a oznámím jim to, Ede,“ odpověděl doktor Vern Murphy.

„Toho si cením. Vezmi si moje auto. Pošleš sem s ním zpátky Joa a zavoláš záchranku pro Chase. Ale nikomu jinýmu ani slovo. Nechci, aby se sem seběhlo celý město, a to by se přesně stalo, když o tom někomu řekneš.“

Vern dál bez pohnutí dlouze zíral na Chase, jako kdyby něco přehlédl. Jako doktor by tohle měl vyřešit. Za nimi visel těžký vzduch mokřadů a trpělivě čekal, až na něj přijde řada.

Ed se ohlédl na kluky. „Počkejte tady. Nechci, aby o tomhle žvanilo celý město. Na nic nešahejte a nenadělejte tady v tom bahně ještě víc stop.“

„Jasný, pane,“ řekl Benji. „Si myslíte, že někdo Chase zabil, že jo? Protože tady nejsou žádný votisky bot. Možná ho strčil z tý věže?“

„Nic takovýho sem neřek. Tohle je běžný policejní vyšetřování. A teď už mi tu nepřekážejte a nikde neopakujte nic, co jste tady slyšeli.“

Zástupce Joe Purdue, malý muž s hustými licousy, přijel v hlídkovém voze za necelých patnáct minut.

„Prostě mi to nejde do hlavy. Chase je mrtvej. Nejlepší zadák, jakýho kdy todle město vidělo. Tohle prostě vůbec nedává smysl.“

„To máš recht. No, dáme se do toho.“

„Co zatím máte?“

Ed poodešel dál od kluků. „Tak na první pohled to samozřejmě vypadá jako nehoda: spadl z tý věže a zabil se. Ale zatím jsem nenašel vůbec žádný jeho stopy, který by vedly ke schodům, ani stopy nikoho jinýho. Uvidíme, jestli najdem nějaký důkazy, že je někdo zakryl.“

Dva muži zákona pročesávali okolí celých deset minut. „Máš pravdu. Ani jedna stopa, kromě od těch kluků,“ řekl Joe.

„Jo. A žádný známky toho, že by je někdo zahladil. Fakt to nechápu. Pojďme dál, podívám se pozdějc,“ odpověděl Ed.

Vyfotili si tělo, jeho polohu vzhledem ke schodům, pořídili detailní záběry zranění na hlavě, nepřirozeně ohnutou nohu. Joe zapisoval to, co mu Ed říkal. Když měřili vzdálenost od těla k cestě, zaslechli, jak se hustými keři podél cesty prodírá záchranka. Řidič, starý černoch, který vozil zraněné, nemocné, umírající i mrtvé po několik desítek let, sklonil hlavu na znamení úcty a sám pro sebe si šeptal: „Tak jo. Nepudou mu moc zabalit ruce, tak nepude navalit na jutu. Musim ho zvednout, bude těžkej. Pane šerif, vemte do náruče jeho hlavu. Jo. To pude. Bóže, bóže.“ Před polednem měli už tělo naložené vzadu v autě i s bahnem, které na něm ulpělo.

Doktor Murphy již informoval Chaseovy rodiče o jeho smrti, a tak řekl Ed klukům, že už můžou jet domů. Pak s Joem vyběhli nahoru po schodišti, které se stáčelo k vrcholku věže a s každým dalším schodem se zužovalo. Stoupali vzhůru, okolní svět se vzdaloval a bujné lesy a vodnaté bažiny se rozpínaly až k jeho okrajům.

Když vystoupali až na poslední schod, zvedl Jackson ruce nad hlavu a otevřel kovovou mříž. Poté, co vylezli na plošinu, mříž zase přivřel, protože zároveň tvořila část podlahy. Střední část plošiny byla z dřevěných prken, rozbitých a zšedlých stářím, ale podlahu po obvodu tvořilo několik čtvercových mříží, skrze něž bylo vidět dolů a které šly otevírat a zavírat. Dokud byly zavřené, dalo se po nich bezpečně chodit, ale když nějaká zůstala otevřená, mohl člověk propadnout bezmála dvacet metrů na zem.

„Hele, koukni se na tohle,“ Ed ukázal na vzdálenou stranu plošiny, kde byla jedna z mříží otevřená.

„Co to ksakru je?“ řekl Joe, když se k ní přiblížili. Zírali dolů na dokonalý obtisk Chaseovy zdeformované siluety v bahně. Nažloutlé mazlavé bláto a zelený okřehek vystříkly do stran, jako kdyby někdo vylil na zem kbelík plný barvy.

„To nedává smysl,“ řekl Ed. „Lidi občas zapomenou zavřít tu mříž nad schodama. Když lezou zase dolů. Už jsme to párkrát našli otevřený, ale ty ostatní jsou prakticky vždycky zavřený.“

„A hlavně, proč by si Chase otevíral tuhle? Proč by ji kdokoliv otevíral?“

„Leda by někdo chtěl někoho strčit dolů,“ řekl Ed.

„Tak proč by to ale po sobě zas nezavřel?“

„Protože kdyby tam Chase propadl sám, nemoh by si to za sebou zavřít. Museli to tak nechat, aby to vypadalo jako nehoda.“

„Koukni na ten nosnej trám pod otvorem. Je naštíplej a rozbitej.“

„Jo, vidím. Chase do něj musel vrazit při pádu hlavou.“

„Vlezu tam a mrknu se, jestli tam není krev nebo vzorky vlasů. Seberu pár třísek.“

„Dík, Joe. A udělej pár detailních fotek. Dojdu pro lano, abych tě jistil. Nepotřebujem, aby v tomhle sajrajtu dole skončily dvě mrtvoly za jeden den. A musíme sejmout otisky prstů z týhle mříže, z mříže u schodů, ze zábradlí a ze sloupků. Ze všeho, čeho se kdokoliv mohl dotknout. A posbírat všechny vlasy a textilní vlákna.“

O více než dvě hodiny později si protahovali záda bolavá z neustálého předklánění a hrbení se. Ed řekl: „Netvrdím, že tady došlo k násilnýmu trestnýmu činu. Na to je moc brzo. A navíc nemůžu přijít na nikoho, kdo by si přál Chase zabít.“

„No, já bych řek, že jich pár bude,“ řekl zástupce.

„Jako třeba kdo? O čem to mluvíš?“

„Ale prosím tě, Ede. Víš, jakej Chase byl. Producíroval se tady a sváděl holky, jako když bejka vypustíš z ohrady. Než se oženil, potom, co se oženil, s nezadanejma holkama, vdanejma paničkama. I nadržený psi na srazu fen se chovaj líp.“

„No ták, nebyl zas tak hroznej. Jasně, byl to známej lamač ženskejch srdcí. Ale neřek bych, že by kvůli tomu někdo v našem městě vraždil.“

„Jenom říkám, že existujou lidi, co ho neměli rádi. Třeba nějakej žárlivej manžel. Musel to bejt někdo, koho znal. Někdo, koho známe všichni. Není pravděpodobný, že by Chase lezl nahoru s někým úplně cizím,“ řekl Joe.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kde zpívají raci.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.