Válka je mým
osudem

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.knihazlin.cz

www.albatrosmedia.cz

Lenka Klicperová, Markéta Kutilová

Válka je mým osudem – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Prolog

Válka se stala pro všechny Syřany osudnou. Posledních devět let neznají nic jiného než boj, umírání, truchlení za mrtvé. Jejich životy už nikdy nebudou takové, jako před válkou. Válka nic nedává, jen bere a nikdy nic nevrátí zpět. Válka v Sýrii nemá vítězů, má jen poražených a těch přibývá. Svým způsobem se tato válka stala i naším osudem…

Poprvé jsme společně překročily hraniční řeku Tigris v horkém létě roku 2015. Poprvé jsme se ocitly v Sýrii, zemi rozvrácené válkou. V zemi, odkud se do Evropy přes Turecko valily statisíce uprchlíků.

Naše první cesta vedla do města Kobání. Byly jsme fascinovány odvahou lidí, kteří vzali staré kalašnikovy a šli město bránit. Pak rodiče pohřbívali svoje dcery a syny a děti svoje rodiče. Kobání bylo zdevastované, ale svobodné. „Biží ázádí,“ volali tenkrát šťastní lidé. Opili nás svou láskou k zemi, národu i svým upřímným lidstvím, kterým nás po celou dobu dobíjeli. V roce 2015 jsme založily sbírku na pomoc lidem ve městě Kobání a v Česku vybraly 1,3 milionu korun. Za tyto peníze jsme mimo jiné nechaly vyrobit 700 školních lavic a obnovily celou jednu školu ve vesnici Dagirmán, která byla zničena během bojů s Islámským státem. Funguje dodnes a chodí do ní 275 dětí. Je to naše, vaše česká škola v Sýrii.

Od té doby se v Sýrii hodně změnilo. Jedno ale ne – válka v ní trvá i dnes, kdy v létě 2020 píšeme předmluvu k této knize. Je to naše společná čtvrtá kniha o Sýrii. Posledních šest let nám změnilo život. Poznaly jsme skutečné hodnoty. Vzpomínáme na Ázáda, snajpra z Kobání, který nám říkal: „Skutečné hodnoty jsou láska, vášeň, obětování, loajalita, sdílení starosti o jiné a dodržování principů.“ Jindy jsme klesly na dno, když jsme stály tváří v tvář zoufalství a beznaději. Jak odpovědět pětileté Damur, která se ptá, kdy jí zase narostou nožičky? Ty její vzala mina, kterou tam někdo nastražil. Že se jen špatně narodila?

Společně s lidmi v Sýrii jsme vnímaly jejich bolest i štěstí, a pak zase bolest. Nejprve bolest, když krváceli v boji s Islámským státem. Pak štěstí, když vyhrávali a svět jim držel pěsti. A pak tu nejhorší bolest, když byli zrazeni všemi spojenci a ponecháni napospas tureckému vpádu. Nemohly jsme k utrpení, které jsme viděly všude kolem sebe, zůstat netečné. Pak jsme se snažily poukázat na nespravedlnost a na bezpráví páchané na Kurdech, křesťanech, jezídech i Arabech, našich spojencích v boji proti Islámskému státu (IS). Naše poslední dvě cesty do Sýrie koncem roku 2019, tedy v době, kdy Turecko vojensky obsadilo další část severní Sýrie, v době, kdy svět nechal tamní lidi napospas Turecku a jeho spojencům, byly pro nás obzvlášť těžké. Přijely jsme zničené a zlomené. Nikdy v životě jsme nikde nezažily tolik zoufalství, neštěstí, beznaděje. Smrt byla všude kolem. Padala z tureckých letadel nad námi. Panoval chaos. Všechno se zdálo tak zbytečné! Stejně, jako vlastně celá ta složitá a komplikovaná válka v Sýrii. Trvá už devět let. A výsledek? Prezident Asad už zase ovládá velkou část země, zbytek je rozdroben, rozkraden, panuje v něm násilí a nestabilita, chudoba a bída. Blíží se mír? Ani po devíti letech to nikdo nedokáže přesně říct.

Za těch šest let jsme se snažily především pochopit, co se v Sýrii skutečně odehrává a proč. A pochopit i to, proč se Islámský stát mohl stát tak úspěšným a přitáhnout tolik lidí z celého světa. Součástí hlubšího pochopení je vždy nejprve nutnost odhodit černobílý způsob uvažování. I do Islámského státu ze začátku přicházelo mnoho lidí z celého světa, kteří sem nešli kvůli vraždám a násilí. Zejména ženy chtěly budovat čistý islámský stát a řád. Není to žádná snaha o ospravedlnění těchto lidí. V žádném případě. Většina těch, o kterých je v této knize řeč, velmi dobře věděli, kam jdou a co tam budou dělat. Ale jestliže Islámský stát zahrnoval tak rozsáhlé území a žilo v něm několik milionů lidí, je jasné, že to všechno nebyli jen krvežízniví vyšinutí blázni. Snažily jsme se mluvit se všemi stranami tohoto bohatě rozvětveného konfliktu. S některými se spolupracovalo lépe, s jinými hůře. Navštívily jsme za těch šest let skoro všechny oblasti Sýrie, včetně těch režimních. Tam se nám ale podařilo vízum dostat jen jednou. Pak už jsme nebyly režimem Bašára Asada a jeho úředníky považovány za loajální novinářky. Dělaly jsme rozhovory s členy islamistických milicí, s Araby, Kurdy, Turkmeny, křesťany, jezídy, komunisty i demokraty, a pak i s bojovníky Islámského státu a jejich manželkami. Snažily jsme se být objektivní. Ale nemůžete psát bez srdce, to by nebylo ke čtení. Jsme toho názoru, že novinář musí umět pojmenovat zlo, a to zcela jasně, a ne za každou cenu hrát hru na objektivitu a nestrannost.

Syrská válka je mediálně špatně pokrytá. Každá ze stran má svoji propagandu, ale nezávislé informace chybí. Mnozí novináři tam zemřeli, málokdo se tam odváží a těžko se tam vůbec dostává a pracuje. Situace se mění, a ne každý na svoje území novináře pouští. Na režimních územích jsme novináři pod kontrolou tajných služeb, které rozhodují o tom, s kým budeme mluvit. Islamistické skupiny novináře na svoje území nepouštějí vůbec – Islámský stát je rovnou podřezával a jediné místo, kam se dá přijet a svobodně tam pracovat, jsou území pod správou Kurdů. I proto jsme tam strávily nejvíce času. Nikdo nám v novinářské práci nekladl žádné podmínky a nikdy nikdo necenzuroval naši práci. Proto jsme se na kurdská území vracely opakovaně. Ve všech válkách to platí stejně – i jako novinář si musíte vybrat stranu. S tou pak můžete v terénu dělat novinářskou práci, popsat konflikt, ale pro ostatní budete vnímán jako nepřítel. Můžete si stokrát říkat, že by to tak být nemělo a že novinář by měl být na všech stranách konfliktu, ale v praxi to nejde. Nemůžete být zároveň na frontách s IS a zároveň s Kurdy. Nemůžete jezdit na režimní území a zároveň ke Kurdům. Ani pro jednu stranu byste pak nebyli důvěryhodný partner. A do války, na frontové linie můžete brát jen toho, komu věříte. Tak to je. Proto jsme největší část války strávily právě s Kurdy. Byli pro nás nejpřirozenější možností – jejich samospráva, myšlení, nastavení, ideály – vše bylo nejvíc podobné tomu evropskému. Podobné, nikoliv stejné. Řekněme, že se mu nejvíce blížilo.

S vypuknutím migrační krize v roce 2015 se lidé u nás doma začali dělit na „vítače“ a odpůrce uprchlíků. Od té doby naši společnost dokáže polarizovat kde co, včetně války v Sýrii. A zde je to obzvláště překvapivé. Mezinárodní konflikt, do něhož je přímo zapojeno Rusko, Írán, USA, Turecko, Saúdská Arábie a Katar. Ne však Česká republika. Ta tam má ovšem dobré vztahy s režimem Bašára Asada a je jedinou zemí EU, která má v Damašku otevřenou ambasádu po celou dobu války. Proč tedy právě tato válka dokáže českou společnost rozdělovat tak, že zastánci různých názorů jsou schopni se osočovat a nadávat si, a to velmi nevybíravě? Protože zde proti sobě stojí USA a Rusko a česká společnost i média mají potřebu jednoznačně podporovat jednu ze stran. A to i přesto, že v syrské válce zlo páchají všechny strany konfliktu a situace není vůbec černobílá.

Snažíme se kriticky přistupovat ke všem. Od začátku poukazujeme na to, že Rusko se řadí na stranu věčných živitelů konfliktu, a to podporou Bašára Asada, který je zodpovědný za mučení a vraždy desetitisíců obyvatel Sýrie. Mluvíme o roli Kataru, Saúdské Arábie a Turecka při rozpoutání syrského pekla. Poukazujeme na spolupráci mezi IS a Tureckem. Stejně tak ale poukazujeme na selhání Západu a NATO, když dovolili Turecku, aby provedlo invazi do syrského Afrínu a poté do dalších oblastí spravovaných Kurdy. Při tureckém bombardování zemřely stovky civilistů a statisíce lidí byly vyhnány ze svých domovů. Po Afrínu zavládlo v médiích hrozivé mlčení. Nebo snad ještě hůře – ospravedlňování tureckých kroků. Vždyť je to přece partner Západu, člen NATO! Dalo nám spoustu práce do českých médií vůbec dostat naše články, které nesouzněly s optikou západních i domácích politiků. Některá česká média tyto materiály odmítla publikovat úplně.

Kdo jiný by ale na nespravedlnost měl upozorňovat, než novinář snažící se o objektivní přístup?

Skutečnost není černobílá, jenže to česká společnost a ani naši politici nechtějí slyšet. Chtějí jednoduché nálepky. Jsme proruští nebo protiruští. Jakmile někdo kritizuje postup Západu v Sýrii, jednoznačně je tím přesunut do tábora asadovců a putinovců. Česká společnost je rozjitřená. Chce slyšet jen jednoznačná stanoviska, nad nimiž se nemusí dlouho přemýšlet. Měli bychom se více snažit vyvarovat se stádnímu, černobílému uvažování, a to i v případě syrské války. Podobné je to s naší kritikou nečinnosti NATO v syrském Afrínu. Kritizovaly jsme i Evropskou Unii za mlčení ohledně tureckého vpádu do Afrínu. A opět jsme byly zneužity nejrůznějšími skupinami stoupenců referend o vystoupení z EU a NATO. Protože když něco kritizujete, tak to přece jasně znamená, že jste v táboře odpůrců institucí jako EU a NATO. Jenže my pouze chceme, aby se tyto instituce chovaly tak, abychom se za ně nemusely stydět, aby v praxi dodržovaly zásady, na nichž evropské společenství stojí. Neznamená to, že chceme, aby ČR vystoupila z těchto struktur a vydala se úplně napospas ruskému vlivu.

Žijeme v těžké době plné nepřátelství. Jsme součástí stále se opakující historie, z níž se jen málokdo dokáže poučit. Je to vidět i na dění na Blízkém východě, kde Západ opakuje stále tytéž chyby vycházející z nepochopení tamní reality. Nic se nezměnilo ani na tom, že i dnes se každá země snaží prosazovat hlavně svoje zájmy – mocenské, ekonomické a politické. Na pozadí všech válek současného světa jsou boje o zdroje, energetické suroviny a o trasy pro jejich transport.

Americký prezident Trump ohlásil vítězství nad Islámským státem už v prosinci 2018. Ještě déle než rok trvalo, než se podařilo zbytky IS udolat. Přišel o svoje území, ale ne o přívržence. A už vůbec ne o bojovníky. Jen změnil strategii a zatím neohrožuje Evropu a Ameriku. Proto si většina politiků myslí, že už se s ním nemusí počítat. A Kurdové, kteří proti němu bojovali tváří v tvář, už nejsou potřeba.

Jenže když se porozhlédnete po uprchlickém táboře al-Haul, díváte se do tváří nových bojovníků džihádu. Většina ještě nedovršila osmnáct let. Není to příjemný pohled...

Knihu jsme rozdělily do dvou částí – první je reportážně laděná a odráží naše zážitky a zkušenosti. Ve druhé se věnujeme politickému vývoji v Sýrii za poslední léta, okolnostem vzniku Islámského státu a roli velmocí v tomto konfliktu.

I.

Poslední bitva

Sýrie, únor 2019

Je sedmého února 2019. Vstaly jsme brzy, i když zase ne tak brzy, jak jsme původně chtěly. Se vstáváním máme vždycky problém, jsme sovy, noční typy, rána nemilujeme. Ale nedá se nic dělat. Přiletěly jsme včera do Arbíl, metropole Kurdů v Iráku. Bydlíme ve stejném hotelu jako už po několikáté – už je to pro nás rutina. Fascinují nás snídaně v horním patře tohoto hotelu. Pět let jsou nachlup stejné, stejné jídlo, stejné ubrusy i stejný muž, který se o ně stará. Za pět let na menu nepřibyla ani jediná věc. Bohužel ani kafe. Jinak je Arbíl světem luxusu, světem, kde vše funguje, narozdíl od světa, kam teď s batohy míříme my. Zavoláme si taxi a necháme se odvézt na hranici se Sýrií. Oproti jiným novinářům máme výhodu – povolení překročit hranici získáváme díky dobrému, vysoce postavenému kurdskému příteli snadno. Pošle sms úředníkům na hranici, že nás mají nechat jít. Odpadá mnohatýdenní byrokratický proces, kdy musíte dopředu poslat do Dihóku, města na severu iráckého Kurdistánu, žádost tamním úřadům a pak čekat, až se vám ozvou, že žádost je vyřešena. Anebo naopak – že vás do Sýrie nepustí, což se také stává.

Někdy je i cesta taxíkem docela o nervy. V Arbíl jsou, řekněme, hodně specifičtí taxikáři. Naberou vás klidně, i když naprosto netuší, kde je přesně místo, kam chcete jet. Takže i když muž v Arbíl kýve, že naprosto jasně ví, kde je hraniční přechod Péšchábúr–Sémálká, jak je to ve skutečnosti, se často ukáže, až když hodiny bloudí po vesnicích na hranici, a ne a ne se trefit. Potíž je v tom, že hraniční přechod zavírá ve tři a musíte se tam dostat s předstihem, abyste stihli všechny formality. A těch s postupující válkou přibývá. Tytam jsou doby, kdy si na břehu řeky Tigris prohlédli naše pasy, zeptali se, co chceme v Rožávě dělat a popřáli příjemný pobyt. Dnes je to proces na dvě až tři hodiny. Během čekání na vyřízení formalit si na hranici všímáme zvláštního hubeného mužíčka v brýlích, mluvícího anglicky se silným francouzským přízvukem. Jako by se sem vůbec nehodil. Nosí si s sebou podložku, na kterou pokaždé opatrně dosedá s bolestivou grimasou kolem úst. To si tady na těch silnicích užije, zalitujeme ho na chvíli při představě syrských cest plných děr a výmolů. Pak se ale naše cesty rozdělí a ztratíme ho z dohledu.

Večer už jsme naštěstí bez problémů v Kámišlí, centru syrské kurdské oblasti nazývané Rožava. Jedeme tak trochu na blind. Za normálních okolností už máme předem dohodnutého fixera. To je osoba, která plní úlohu překladatele a také jakéhosi poradce. A především by měla vědět, jaké povolení má žádat na kterém úřadě. V ideálním případě by to měl být člověk dokonale znalý místních poměrů, který má také zkušenosti s novinářskou prací a měl by tedy umět zahraničnímu novináři pomoci zorientovat se v situaci. Ale k ideálu to má v Sýrii daleko. Musí nám stačit, že umí jakž takž anglicky a že je spolehlivý – že nás neprodá žádné teroristické organizaci a budeme s ním v tomto ohledu v bezpečí. Kurdové také lidi, kteří pracují se zahraničními novináři, sami prověřují. Nechtějí, aby došlo k únosu novináře, především členy Islámského státu. Bezpečný je tedy v zásadě každý fixer, s těmi ostatními kvalitami je to ale velice různé. Většinou platí, že žádnou invenci a žádné nápady novinář čekat nemůže. Musí si umět poradit sám a fixer je spíše bezpečný tlumočník. A tak to bude i v tomto případě. Rozhodly jsme se odjet docela narychlo, bylo nám jasné, že poslední bitva s IS je událost, u které nemůžeme chybět. Jenže stalo se něco, co jsme za čtyři roky války nikdy nezažily – Rožava je plná zahraničních novinářů! V Kámišlí se pomalu nedá sehnat místo na spaní a fixeři jsou všichni rozebraní. Navíc vpád desítek štábů z celého světa způsobil brutální nárůst cen za služby fixerů. My si takové sumy nemůžeme dovolit. Něco ale vymyslet musíme – bez fixera nás vůbec na frontu nepustí. Taková pravidla zavedli vojáci z kurdsko-arabských SDF (Syrian Democratic Forces). Naštěstí nás v tom naši bývalí fixeři nenechají a do cesty nám přihrají Ahmad Hosana, mladíka, jehož tvář nám je povědomá. Kde jen jsme ho viděly? Ano – už si vzpomínáme – v mediálním středisku SDF, kam jsme si musely vždy pro povolení, když jsme předtím jezdily do Rakky. Tehdy se tvářil, že neumí anglicky, nebavil se s námi. A ejhle – najednou jeho angličtina zní docela solidně. Navíc má v armádě dobré kontakty, i když už pro ni podle svých slov nepracuje. Tak tedy bereme Ahmad, stejně nemáme jinou možnost.

Příštího dne vyrážíme zase velice brzy, čeká nás dlouhá cesta do Hasaky a potom dál na jihovýchod, až na ropné pole Omar. Tam se vytvořilo jakési předpolí, základna sil SDF a novinářů mířících na frontu. V Hasace ještě nabíráme ozbrojený doprovod. Nemůžeme jet jen samy s fixerem. Na pole Omar vede dlouhá cesta přes území, které obývají sunnitské arabské kmeny. Jsou velmi konzervativní a většina z nich nadvládu IS vítala. Sice toto území nedávno dobyly síly SDF, ale tyto kmeny nejsou spojenci, na které by se dalo spolehnout. Myšlenky radikálního islamismu jim nejsou nijak vzdálené. Pohybuje se mezi nimi stále velké množství radikálů z IS, zatím to jsou spící buňky. Jak dlouho bude trvat, než se probudí, je otázka.

Už tohle území docela důvěrně známe. Něco jsme se tu najezdily v květnu roku 2018, když se dobýval Hadžín. Nakonec Hadžín padl až 14. prosince 2018. Od roku 2017 už měl neoficiální status centra Islámského státu, poté, co byla v říjnu 2017 dobyta celá Rakka, někdejší hlavní město nejbohatší teroristické organizace všech dob. Představitelé iráckých tajných služeb věřili, že v Hadžínu se také ukrýval vůdce IS Abú Bakr al-Bagdádí. Soustředilo se tu totiž svého času celé vedení IS, město bylo opevněno a protkáno sítí podzemních tunelů, díky nimž se mohli islamisté během dobývání nepozorovaně přeskupovat. Odhaduje se, že Hadžín mohlo bránit až 4 000 po zuby ozbrojených islamistů.

Z Hadžínu zůstala jen hromada trosek, civilisté věrní IS se přesunuli hlouběji na jihovýchod s teroristy, ostatní se vydali hledat útočiště buď k příbuzným po okolí, nebo do uprchlických táborů.

Projíždíme neskutečně zanedbanými vesnicemi, kde, jak se zdá, čas stojí už od roku 622. Ženy na ulicích vidět nejsou vůbec, nebo jen v přísně konzervativním oděvu, v černém nikábu, který neodhaluje ani oči, a v černých rukavicích. Musí je doprovázet nějaký mužský příbuzný, byť by to byl dospívající chlapec. Chlapci a muži jsou ti, kdo tu mají nějakou cenu, ženy nejsou vhodné k ničemu jinému než k rození dětí. Pokud tu už nějaké školy jsou, jsou pro chlapce. Dívky za tu investici nestojí. Proč by měly chodit do školy, když se v patnácti i dříve vdají a budou plnit své poslání – tedy povít svému muži co největší počet potomků?

Večer dojíždíme na ropné pole Omar. Taky to tady už známe. Omar a Tanak jsou největší ropná pole Sýrie. V dobách míru se na nich těžilo kolem 300 000 barelů ropy denně. Jsou tu i zásoby zemního plynu. Dříve tu měly kontrakty americké a francouzské firmy – třeba americký gigant Conoco. Stávala tu i rafinerie, což má daleko větší hodnotu než jen obyčejné těžební věže. Odtud dříve vedlo potrubí směrem k Homsu a dál do Bánijásu, k moři. Omar a Tanak zásobovaly ropou a zemním plynem celou Sýrii. Ale to bylo před rokem 2014. Pak sem ze sousedního Iráku vtrhnul Islámský stát a Tanak i Omar zabral pro svůj byznys. Pak prodával ropu na místní trhy a část putovala do Turecka. Islámský stát a Turecko měly totiž na severu Sýrie společnou hranici. Přes ni putovala ropa a opačným směrem přicházeli džihádisté z celého světa, zbraně, léky, jídlo, spotřební zboží. Později se ukázalo, že do obchodů s IS byl zapojen přímo zeť tureckého prezidenta Erdogana. V roce 2018 však Kurdové spolu s USA a Francouzi sevřeli ropná pole do obklíčení. Tvrdě se o ně bojovalo. Však je to také dodnes vidět. Většina infrastruktury je zničena. Těží se jen na pár věžích. To ale tomuto místu neubírá na jeho důležitosti – ropa pod zemí zůstala. A všichni by ji chtěli. Armádě Bašára Asada se pole dobýt nepodařilo a teď jsou zde Kurdové spolu s Američany.

Všechno zde působí nehostinně, šedě, depresivně.

Je hrozná zima, která zalézá až do morku kostí. Kolem nás se rozkládají jen ruiny bývalého obřího komplexu ropných polí a těžebních zařízení. Vezou nás k jedné z mála budov, která stojí, byť nemá skoro žádná zasklená okna. Asi bývalá ubytovna pro zaměstnance, kdoví. Poničená budova bude naším útočištěm pro následující dny. Prázdnými chodbami se prohání vítr, aby pak odletěl vytlučenými okny nebo dírami po střelách.

Nejsme tady samy. Kromě vojáků SDF, Kurdů i Arabů, je tady už i několik desítek novinářů z celého světa. Toho jsme se obávaly. Na druhou stranu to zase mohlo být i horší – pořád se sem nepropracovalo tolik kolegů, kolik jsme čekaly. V dalších měsících, než se bitva dobojovala, to mělo být mnohem horší. Přijely jsme tedy právě včas. A jeden z prvních, kterého tu uvidíme, je náš známý z hranic s podložkou. Charles, představuje se a my ho okamžitě počešťujeme na Karla. Karla s podložkou.

Táhneme batohy a techniku do místnosti, která je vyhrazena ženám. Ano, i tady mají ženy oddělené prostranství. Pravda je, že jsme za ně rády. Vojáci se chovají příkladně jako gentlemani a nám ženám vyhradili místnost, která má okna. Tedy zasklená okna. A to je něco, panečku! To znamená, že tu bude aspoň trochu tepleji než ve zbytku promrzlé budovy, kde se samozřejmě nedá nijak topit. Nakonec jsme tu střídavě v počtu pěti či šesti, každá má pro sebe na zemi matraci, k níž bezprostředně přiléhá další. Chodit tu prakticky nejde, jen si večer vybalíte spacák a ulehnete na vyhrazené místo. Hygiena se také provádět nedá – jsou tu sice sprchy a záchody, ale neteče voda. Umývárna vypadá strašlivě. Záchody jsou prakticky neustále ucpané, člověk se tu snaží zdržet jen nezbytně nutnou dobu, aby neumřel smradem. Nehledě na to, jak je vše špinavé. Tak vypadá válka, v ní není čas na udržování alespoň jakési čistoty. Jsou přednější věci. Máme naštěstí dar přizpůsobovat se celkem lehce těmto situacím. A červené víno. Nakoupily jsme prozíravě už v Kámišlí. Je to naše desátá cesta do Sýrie a už víme, co a jak. S postupem doby se zásobování v kurdských oblastech docela zlepšilo a v Kámišlí i v Kobání, stejně jako v dalších městech se alkohol sehnat dá. Jen se musí vědět, kde. Nejčastěji najdete „alcoholshopy“ v křesťanských čtvrtích. Není tu k dostání rozhodně žádná výběrová kvalita, ale lepší než nic. A my už tušíme, že nás čekají těžké chvíle, kdy budeme rády, že si po dlouhém dni můžeme dát aspoň trochu vína. Tajně, samozřejmě, to nikdo nesmí tušit. Ani vojáci, ani ostatní novináři, tolik toho zase s sebou nemáme! Naše batohy tedy neklesají pod tíhou balistiky, neprůstřelné vesty či helmy, ale pod tíhou šesti lahví libanonského červeného. Budou se hodit!

Náš pokoj je úplná internacionála – dvě Češky, Francouzka, Japonka a Američanka z New York Times. Slavná Rukmini Callimachi, s níž se nakonec bavíme nejvíc. Je původem Rumunka, a tak máme k sobě blízko. Zkoumáme Rukmini a nemůžeme tomu uvěřit. Pak položíme riskantní otázku: „Jsi těhotná?“ Vždycky je strašné dostat odpověď: „Ne, jsem jen tlustá!“ Ale Rukmini odpovídá, že je dokonce v sedmém měsíci. Asi už dlouho jsme takhle nezíraly. A to se Rukmini zítra chystá na frontu!

Podvečer trávíme popocházením po okolí budovy a povídáním, nedá se tu dělat opravdu nic jiného, takže si blahořečíme, že si do malých lahviček od vody můžeme nalít aspoň trochu vína. Nuda k uzoufání. Není elektřina ani wifi. Do plastové mističky jsme dostaly trochu zeleniny a chlebovou placku. Jídelna je tak vymrzlá, že je lepší být venku. Jenže zima je strašná i zde, chodíme kolem budovy, ale to nám za chvíli zakážou. Zimou už nevíme, co dělat, jak se zahřát, sedneme si alespoň do auta a dýcháme. To jsme nečekaly, sníme o péřovkách a teplé sprše. A to je začátek...

Fixeři venku rozdělali oheň a zvou nás na čaj. Některé z nich známe už dlouhých pět let, co sem jezdíme. Jsou to kluci, kteří prošli snad všechny bitvy s Islámským státem. Viděli, slyšeli a zažili hodně. Někteří z nich okoukali práci zahraničních reportérů a teď sami pracují pro Reuters, AFP a další agentury. Prohlížíme si je v záři mihotajících se plamenů. V jejich obličejích se zračí posledních pět let války. Zestárli. Bývali to klučíci, většinou studenti univerzity v Aleppu. Teď už mají děti, oženili se a zestárli. Každý z nich ztratil v bojích tolik známých, kamarádů a kolegů!

Opodál CNN připravuje živý vstup – mají s sebou několik satelitů, svůj generátor, spoustu kamer, laptopů. Jejich štáb čítá šest lidí. Čas, kdy se nic neděje, využívají televizní reportéři k živým vstupům. Reportér si nasazuje vestu i helmu a vstup dělá celý velmi dramaticky, jako by byl na frontě. Co na tom, že jsme v bezpečí na základně!

Dlouhé a únavné čekání je součást každé války. Zítra snad budeme moci vyjet na frontu a na sběrné místo, kam přicházejí civilisté, zejména ženy a děti z obleženého Bághúzu. Tam se brání poslední skupina teroristů z IS – ti nejzavilejší a nejodhodlanější. Zítra tedy uvidíme. Zalézáme do spacáků a snažíme se nějak přežít tu strašlivou zimu.

Druhý den na Omar přichází skupinka mužů v tradičních dlouhých oděvech s tradičním šátkem kefíja na hlavě. Místní předáci. Pro SDF je to jistě důležitá schůzka – mít na své straně klanové vůdce místních kmenů je pro ně nyní životně důležité. My se ocitáme v každodenním chaosu. Ráno se vyhlásí, zda vojáci vezmou novináře na frontu nebo aspoň na sběrné místo za frontou, kde se provádí bezpečnostní kontroly civilistů nebo těch, kteří se za civilisty vydávají. Informace se mění z minuty na minutu. Zda se pojede na frontu, není příliš jasné. Uvidíme. Člověk musí být neustále připraven na změněné podmínky, zvraty a nové situace.

Exodus v poušti

Balíme se do všeho, co máme, je zima jako v morně. Ostatní novináři se seřadili na dvoře oblečení už do balistických vest. Každý máme nasednout do svého auta. Jenže, jak zjišťujeme, to také nemáme. Je rozbité a řidič s ním musí na opravu. Pojedeme tedy obrněným transportérem.

Kodrcáme se pouští snad už čtyři hodiny, na klíně naše vybavení. Techniku, foťáky a kamery se snažíme co nejvíc šetřit, i když to je někdy těžké. Jak se blížíme k Bághúzu, je kolem cesty vidět stále víc připomínek toho, co se tu odehrává – exodu obyvatel Islámského státu. Tu leží na zemi kusy oděvů, jinde brýle, které jejich nositel nebo nositelka asi neodhodili zcela dobrovolně, jinde dokonce celé zavazadlo. Vyjeté koleje v poušti lemují pozůstatky aut, která ještě před pár týdny sloužila jako vražedný nástroj islamistů z IS. Sebevražední atentátníci jsou tou nejstrašlivější zbraní IS. Proti nim často nejde podniknout vůbec nic. Jejich odhodlání je hrozivé. I v Bághúzu jsou tou nejobávanější silou. V syrské válce je ale používají i jiné džihádistické skupiny, zejména an-Nusra, odnož al-Káidy. Podle statistik se v Sýrii odpálilo 495 sebevražedných atentátníků. Kolik sebou vzali svých obětí, to se neví. V roce 2017 u Aleppa při výbuchu jednoho z nich zemřelo 85 dětí.

Naše kolona zastavuje na místě, odkud už je slyšet sem tam dopady raketometů nebo dunění bombardování. Ale nebombarduje se příliš intenzivně právě kvůli množství civilistů, kteří v Bághúzu stále jsou. Bylo také jasné, že jsou tu ještě drženy i jezídské ženy a dívky a děti, které byly uneseny v roce 2014 v iráckém Sindžáru. Nikdo ale nevěděl, kolik lidí v Bághúzu je, ukrývali se v podzemních tunelech. Experti v té době odhadovali, že v této poslední baště by mohlo být tak 20 000 civilistů a několik tisíc bojovníků. Nikdo netušil, že se jich odtud nakonec vyrojí 70 000!

Bitva o Bághúz kvůli civilistům trvala dlouho. Nebylo možné je jen tak vybombardovat, což by jinak Američané zvládli levou zadní za jedno odpoledne. Jejich strategie musela být přizpůsobena tomuto faktu. Tedy dělat pauzy mezi postupem vojáků, aby umožnili odchod civilistů a aby se případně islamisté mohli vzdát. To ale zatím moc nefunguje, uvnitř městečka, nebo spíš jakési nahloučené aglomerace, bojuje tvrdé jádro islamistů zejména ze zahraničí. A ti se sem nepřijeli vzdávat nepříteli, ale zemřít mučednickou smrtí a zaručit si tak místo v ráji, u stolu po boku Proroka. Však nám Kurdové vyprávěli, jak mnozí džihádisté nosí na krku klíč, aby si otevřeli brány do ráje. A lžíci, aby mohli jíst s Mohamedem.

Koridor, kterým proudí černé postavy s dětmi na rukou, ústí právě sem, doprostřed pouště, na shromaždiště, kde teď stojíme i my. Před námi se otevírá pohled na široširou a pustou syrskou poušť. Kousek odtud vede hranice s Irákem – je to ale jen čára na mapě, v poušti nepoznáte nic. Stojíme na kopečku a máme přísný zákaz jít mezi lidi nebo vytáhnout kameru. Je potřeba spousta povolení. Prožíváme muka. Kvůli tomu tady přece jsme! Přímo před námi se odehrává exodus lidí z IS a my se na to můžeme jen dívat. Pro novináře je to zoufalství. Velitel SDF Džégir je ale nekompromisní. A vše musí ještě posvětit Američané, jejichž humvee s vlajkou s hvězdami a pruhy stojí opodál. Jsme pod dohledem a musíme poslouchat příkazy vojáků. Slyšíme dopady raketometů. Fronta je tři kilometry za našimi zády.

Odtud sem přijíždí jeden pick-up za druhým. Korby vozidel jsou narvané černými kuželkami. Ženy Islámského státu. Jsou důkladně oblečeny, podle pravidel. Zakryté až po paty, na rukou černé rukavice, některým jsou vidět oči, jiné mají i přes ně černý závoj. Kdo by čekal, že tady černé hábity radostně odhodí, čekal by dodnes. V hlavě mají stejnou ideologii jako jejich muži, jen v rukou namísto kalašnikovů drží děti. Každá z žen z korby auta sleze nakonec i s velkým kufrem na kolečkách. Všichni vědí, že pod nikáby i v kufru mohou ukrývat bombu.

Přichází velitel Džégir a dává povolení, že můžeme mezi ně. Spěcháme dolů, do roje černých žen. Panuje zde strašný řev. Právě přijelo několik dalších aut plných žen. Musí jich tu být určitě přes sto. Teď musí dojít rychle k akci – co nejdříve je prohledat. Všechno organizuje několik vojaček SDF. Krásné Kurdky a Arabky s dlouhými copy křičí na ženy: „Do řady, okamžitě, a rozestupy! Žádná nepůjde za tuhle pásku!“ A pak jednu po druhé prohledávají detektorem. Kdo projde, musí na osobní prohlídku. „Otevři kufr,“ přikazují v arabštině. Některé z žen nerozumí, jsou to cizinky. Vojačka kufr popadne sama a ven létají podprsenky, manikúra, dětské oblečky, šminky, laky na nehty, mobily, a dokonce i nádobí. Jedna z žen má na dně báglu sadu skleniček na čaj. I vojačka se neubrání úsměvu. Zabavuje nůžky, nůž i telefon. Zbytek si může žena naskládat zpátky. Vojačky pracují rychle, ale důsledně.

Pak přichází další dělení. „Syřanky sem, Turkyně támhle a další běžte tam,“ ukazují. Ženy remcají, dožadují se vody a jídla. To ještě netuší, že dostanou americké balíčky jídla „ready to eat“, které se jinak připravují pro americkou armádu. Některé z žen na ně hledí vyloženě štítivě. Jídlo od ďábla! Pak se musí přesunout doprostřed obklíčeného prostranství.

Tam posedávají na zemi, kolem nich rozložené kufry. Nedokážeme si představit, jak vůbec tyhle ženy mohly přežít boje, přejít s dětmi frontovou linii. Pro děti to musí být něco strašného. Strach, stres, spaní v poušti za zvuků ostřelování, zima… Jak žily poslední dva měsíce – ukryté v podzemí? „Jsme tu už třetí den, nevíme, co s námi bude. Kam nás odvezou? V noci je hrozná zima,“ říká nám jedna z odvážných žen. Je snad jediná, která nemá zakrytý obličej. Má ho pokrytý hlubokými vráskami. Stařena, která přišla do Islámského státu se svým synem. On už nežije, ona zůstala. Snachu znovu provdali. Stará Syřanka patří k těm aktivnějším, které si v písku vyhrabaly jámu, v níž spí. Je tam trochu tepleji. Do druhé jámy chodí na záchod. Hygiena nula. Nejbližší civilizace je odtud pět hodin jízdy pouští. Jsou odkázány na to, co jim dají vojáci. Naši pozornost upoutá další skupinka. Jejich děti jsou blonďaté nebo ryšavé jako lišky. Malí Rusáčci, říkáme si. A je to tak, slyšíme ruštinu. Ženštiny se rozčilují, že jim dali hnusné jídlo, které není halal, tedy uvařené po islámsku. A že jim vzali telefony. S obrovským opovržením zírají na kurdské prostovlasé vojačky. A pak i na nás. Pro tyto islamistky jsme všichni káfirové, tedy nevěřící a zasloužíme si leda tak smrt.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Válka je mým osudem.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.