Přeložila:

KLÁRA ŽEMLIČKOVÁ

Tarryn Fisher: Past lží

Vydání první

Copyright © 2012, 2018 by Tarryn Fisher

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2375. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Dirty Red

Český překlad © 2020 Klára Žemličková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover Designer: Sarah Hansen

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1418-1 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1419-8 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Tarryn Fisher

Past lží

Věnováno Maryse – děkuju, žes mi změnila život.

1

SOUČASNOST

Civím na vřeštící, narůžovělé stvoření ve svém náručí a zpanikařím.

Panika je jako vodní vír. Usadí se vám v mozku a nakonec i v celém těle. Točí se a točí, až vám rozbuší srdce. Točí se a točí, omotá se vám kolem žaludku a stáhne ho. Točí se a točí, a než se vás pokusí pohltit jako jímka, srazí vás na kolena. Zkroutí se vám palce u nohou, několikrát se zhluboka nadechnete a jen díky pudu sebezáchovy se stačíte chytit okraje příčetnosti, abyste se v té panice neutopili.

Takhle vypadá mých prvních deset vteřin v roli matky.

Podám dítě zpět jeho otci. „Musíme si najmout chůvu.“

Ovívám se magazínem Vogue, dokud mě vyčerpáním nebolí zápěstí. Spustím ruku k zemi.

„Mohla bych dostat Pellegrino?“ Zavrtím prsty na lahev vody, na kterou nedosáhnu, a opřu si hlavu o placatý nemocniční polštář. Tady máte fakta: vypadla ze mě lidská bytost po tom, co ve mně devět měsíců rostla. Podobnost dětí s parazity mě donutí chytnout doktora za klopu a požadovat, aby mě okamžitě sterilizoval. Moje břicho – už jsem se dívala – vypadá jako splasklý balon v barvě kůže. Jsem vyčerpaná a rozbolavělá. Chci jít domů. Když mi nikdo nepodá vodu, pootevřu oko. Neměli by mě lidi po takovém zážitku obskakovat?

Otec stojí s dítětem před oknem, orámováni tlumeným odpoledním světlem jako v laciné reklamě na nějakou kliniku. Stačilo by přidat klišé frázi zachycující moment, třeba: Založte rodinu s naší rodinou.

Prohlížím si je. Drží ji v náručí, hlavu skloněnou, až se téměř dotýkají nosy. Měla by tu panovat mírumilovná atmosféra, ovšem dívá se na ni s takovou láskou, až se mi žárlivostí sevře srdce. Žárlivost má pěkně silný stisk. Ošiju se. Vadí mi, že se jí nechávám ovládnout.

Proč to nemohl být chlapeček? To… moje dítě. Stále čerstvé zklamání mě donutí zabořit obličej do polštáře, abych na tu scénu nemusela koukat. Před dvěma hodinami vyslovil doktor slovo holčička a hodil mi její oslizlé, namodralé tělo na hrudník. Ani jsem nevěděla, co mám dělat. Můj manžel mě sledoval, takže jsem se jí aspoň dotkla rukou, zatímco mi hlavou dunělo to slovo pořád dokola.

Holčička

Holčička

Holčička

Budu se o svého manžela dělit s další ženou… Zase.

„Jak se bude jmenovat?“ Když se mě zeptá, ani se na mě nepodívá. Mám pocit, že bych si trochu toho očního kontaktu zasloužila. Z bláta do louže! Už teď je ze mě pouhá vzpomínka.

Ani jsem nad dívčím jménem nepřemýšlela. Byla jsem si jistá, že to bude chlapeček. Charles Austin – po mém otci.

„Nevím. Nějaký nápad?“ Uhladila jsem prostěradlo a zkontrolovala si manikúru. Jméno je jen jméno, ne? Ani nepoužívám své vlastní, které mi dali rodiče.

Pořád se na ni dívá a dlaní jí podpírá hlavu. Přestala máchat pěstičkami a zklidnila se. Ten pocit znám.

„Estella.“ To jméno se mu skutálí z jazyka, jako kdyby na tenhle okamžik čekal celý život.

Cuknu hlavou. Čekala jsem něco míň… starodávného. Nakrčím nos.

„To zní jako jméno pro nějakou starou dámu.“

„Je to z knížky.“

Caleb a ty jeho knihy.

„Za které?“ Nečtu… kromě časopisů… Ovšem existuje šance, že pokud byl podle nějaké knihy natočený film, viděla jsem ho.

„Nadějné vyhlídky.“

Přimhouřím oči a mám zvláštní pocit. Nějak to souvisí s ní. Vím to.

Tyhle myšlenky neverbalizuju. Jsem příliš chytrá na to, abych upozorňovala na své komplexy, takže jen pokrčím rameny a usměju se.

„Máš pro to specifický důvod?“ zeptám se sladce.

Chvíli mám pocit, jako kdyby se mu něco promítalo před očima. Polknu. Ten zvláštní pohled znám.

„Lásko…?“

Promítání skončí a začne mě vnímat. „Vždycky se mi to jméno líbilo. Vypadá jako Estella.“

Zadrhne se mu hlas.

Podle mě vypadá jako starý holohlavý muž, ale přikývnu. Nedokážu svému manželovi říct ne, takže se zdá, že má dítě smůlu.

Když se Caleb odebere domů osprchovat, vytáhnu zpoza polštáře mobil a vyhledám si na internetu „Estella, Nadějné vyhlídky.“

Jedna stránka se o ní vyjadřuje jako o okouzlující, chladné krásce trpící pocitem nadřazenosti. Další tvrdí, že je fyzickým zosobněním všeho, co kdy Pip chtěl, a nemohl mít. Odložím mobil stranou a podívám se do nemocniční kolébky vedle sebe. Cokoliv Caleb dělá, musí mít smysl. Ptám se sama sebe, jak dlouho chtěl holčičku, jestli si ji přál celých devět měsíců, zatímco já si přála chlapečka.

Nic necítím – žádné rozplývání ani mateřské city, o kterých mi povídali přátelé, co už potomky mají. Používali slova jako: bezpodmínečná, všeobjímající, láska mého života. Usmívala jsem se, přikyvovala a ukládala si ty výrazy do paměti, až porodím vlastní dítě. A najednou tady ležím úplně bez emocí. Ta slova pro mě nic neznamenají. Cítila bych se jinak, kdyby to byl chlapeček? Novorozenec začne vzlykat, takže přivolám sestru.

„Potřebujete pomoct?“ Do pokoje přispěchá zdravotní sestra ve veselé uniformě s medvídky, ženě je kolem padesáti let. Podívám se na její děravý úsměv a přikývnu.

„Mohla byste ji odnést? Potřebuju se vyspat.“

V tomhle dobrá nebudu. Co jsem si vlastně myslela? Nadechuju se nosem a vydechuju ústy jako při józe.

Chci si zakouřit. Chci si zakouřit. Chci zabít tu ženu, kterou můj manžel miluje. Všechno je to její vina. Otěhotněla jsem, abych si pojistila muže, jehož už jsem si ovšem vzala. K tomuhle by žena neměla být nucena. Žena by se měla v manželství cítit bezpečně. Proto se přece vdáváme – abychom se ubránily dalším mužům, kteří z nás chtějí vysát duši. Já jsem tu svou předala Calebovi dobrovolně. Naservírovala jsem mu ji na stříbrném podnose jako obětního beránka. Nejenže soupeřím se vzpomínkou na jinou ženu, teď budu muset navíc soupeřit se scvrklým miminem. Už předtím na ni zíral, jako kdyby v jejích duhovkách viděl Grand Canyon.

Povzdechnu si a schoulím se; s koleny u brady svírám své kotníky.

Už jsem toho udělala tolik, abych si ho udržela. Lhala jsem a podváděla. Byla jsem sexy a krotká, tvrdá i zranitelná. Byla jsem vším, jen ne sama sebou.

Teď je můj, ale nikdy mu nebudu stačit. Cítím to – cítím to, když se na mě podívá. Ten jeho pátravý pohled, jako kdyby pořád něco hledal. Vlastně ani přesně nevím, co hledá. Kéž bych to věděla. A rozhodně nemůžu soupeřit s dítětem – se svým dítětem.

Jsem, kdo jsem.

Jmenuju se Leah a udělám všechno pro to, abych si udržela svého manžela.

2

SOUČASNOST

Po osmačtyřiceti hodinách mě z nemocnice propustí. Když mě propouští, Caleb čeká se mnou. Drží Estellu v náručí. Skoro bych žárlila, ale neustále se mě dotýká – hladí mě po paži, palcem mi přejíždí po šíji nebo rty po spánku. Předtím mě navštívila Calebova matka s jeho otčímem. Zdrželi se odhadem hodinu, a než odešli na oběd s přáteli, střídavě si Estellu chovali. Po jejich odchodu se mi ulevilo. Není mi příjemné, když se nade mnou naklání lidi, zatímco mi z prsou teče mateřské mléko. Calebovi přinesli lahev whisky Bruichladdich, miminu koupili u Tiffanyho kasičku ve tvaru prasátka a mně teplákovou soupravu značky Gucci. Když pominu její pocit nadřazenosti, má Calebova matka úžasný vkus. Soupravu jsem si hned oblékla. Osahávám jemný materiál, zatímco čekám, až mě na kolečkovém křesle odvezou dolů.

„Nemůžu uvěřit tomu, že jsme to dokázali,“ zopakuje Caleb asi po milionté a dívá se na Estellu. „Zvládli jsme to.“

Čistě technicky – to já jsem to zvládla. Jak pohodlné, že si muži tahle malá stvoření hned označí svým příjmením, i když jejich snaha nezahrnuje víc než jen orgasmus a sestavení postýlky. Natáhne ke mně ruku a laškovně mě zatahá za vlasy. Vyčerpaně se pousměju. Nemůžu se na něj zlobit. Je perfektní.

„Má zrzavé vlasy,“ podotkne, jako kdyby chtěl zvýšit kredibilitu dítěte. Je to zrzka. Chudinka, bude to mít těžké. Zrzavou musíte umět nosit.

„Co? To chmýří? To ani nejsou vlasy,“ rýpnu si.

Přinesl s sebou plyšovou zavinovačku v levandulové barvě. Ani netuším, kde ji vzal, vhledem k tomu, že většina věcí, co jsme dítěti koupili, je zelených nebo bílých. Sleduju, jak do ní Estellu balí, jak ho to naučily sestřičky.

„Zavolal jsi do té agentury na hlídání dětí?“ zeptám se nesměle. Tohle a kojení, které Caleb velmi silně prosazuje, je pro nás velmi ožehavé téma, zatímco mně je to úplně jedno. Dohodli jsme se, že budu mléko pár měsíců odsávat a pak půjdu na augmentaci.

Zamračí se. Nevím, jestli kvůli tomu, co jsem řekla, nebo proto, že mu to nejde s tou zavinovačkou.

„Nebudeme mít chůvu, Leah.“

Tohle nenávidím. Caleb má spoustu rigidních představ o tom, jak by měl svět vypadat. Jako kdyby ho vychovávala fiktivní hospodyňka od značky Betty Crocker.

„Sama jsi řekla, že se do práce nevrátíš.“

„Moji přátelé…,“ začnu, ale skočí mi do řeči.

„Mě vůbec nezajímá, co ti rozmazlení budižkničemu vyvádějí se svými dětmi. Jsi její matka, takže ji budeš vychovávat ty. Ne nějaká cizí ženská.“

Kousnu se do rtu, abych se nerozbrečela. Podle výrazu v jeho tváři je mi jasné, že tuhle bitvu nevyhraju. Mohlo mě napadnout, že někdo jako Caleb Drake si bude to svoje bránit s vyceněnými zuby.

„Ale já o dětech vůbec nic nevím. Jen jsem doufala, že by mi někdo mohl pomoct…“ Vytasím poslední zbraň… Trochu našpulím rty. To obvykle zabere.

„Uvidíme,“ prohodí chladně. „Zbytek světa si ani chůvu nemůže dovolit – musí to zvládnout. Takže to zvládneme i my.“

Konečně se mu podaří zabalit Estellu do zavinovačky. Předá mi ji a za okamžik přijde sestřička, aby mě odvezla k autu. Celou cestu mám zavřené oči a bojím se na Estellu podívat.

Když Caleb přistaví k okraji chodníku můj nový „mamčavůz“, zjistíme, že dítě v zavinovačce se nevejde do autosedačky. Tohle by mě hned otrávilo. Když se mi něco nedaří, vybuchnu. Ovšem Caleb se jen zasměje, a zatímco Estellu rozbaluje, vypráví jí o tom, jak je hloupý. Estella usne, ale Caleb v dialogu pokračuje. U dospělého muže je to směšné. Když ji připoutá, pomůže mi nastoupit. Než zavře dveře, políbí mě něžně na rty. Zavřu oči a vychutnávám si jeho pozornost. Jen pár polibků mi dokáže zprostředkovat pocit, že jsme propojení. Neustále je v duchu někde jinde… s někým jiným. Jestli nás to dítě dokáže sblížit, pak jsem snad udělala správnou věc.

Ve svém novém autě jsem poprvé. Caleb ho dnes ráno vyzvedl u prodejce. Všechny moje kamarádky mají levnější SUV. Já dostala to nejlepší. Navzdory svému nadšení mám pocit, že mě za devadesát tisíc dolarů poslali za mříže. Po cestě o něčem mluví. Poslouchám zvuk jeho hlasu, ale slova ne. Neustále přemýšlím o tom, co leží v autosedačce.

Doma Caleb vytáhne Estellu ven a umístí ji opatrně do nové postýlky. Už teď jí říká zkráceně Stella. Natáhnu se na svou oblíbenou lenošku v našem velkém obývacím pokoji a projíždím programy v televizi. Když mi Caleb přinese odsávačku na mateřské mléko, trhnu sebou.

„Musí přece jíst, ledaže bys to chtěla dělat tradiční cestou…“

Vytrhnu mu přístroj z ruky a dám se do toho.

Zatímco odsávačka hučí a vrčí, připadám si jako dojná kráva. Takhle vypadá spravedlnost? Žena v sobě nosí dítě čtyřicet příšerných týdnů, jen aby pak byla napojená na nějaký stroj a nucená to dítě navíc krmit. Caleb si mé nepohodlí evidentně užívá. Má zvláštní smysl pro humor. Neustále si mě dobírá a zásobuje mě vtipnými poznámkami, na které často neumím zareagovat, ovšem teď, když vidím, jak mu cukají koutky, se rozesměju.

„Leah Smithová,“ prohodí. „Matka.“

Obrátím oči v sloup. Ta slova se mu asi líbí, ale já z nich mám bušení srdce. Když jsem podojená, máme do zásoby dvě lahve vodnatého, mateřského mléka. Očekávám, že se Caleb postará o zbytek procesu, jenže vezme fňukající Estellu do náručí a předá mi ji. Tohle je potřetí, co ji chovám. Snažím se tvářit přirozeně, abych na něj zapůsobila, a zdá se, že to funguje, protože se na mě usměje a pohladí mě po tváři.

Tohle bude řešení – předstírat, že si mateřství užívám. To je možná to, co ve mně chce vidět. Dívám se na Estellu, jak pije. Má zavřené oči a vydává strašlivé zvuky, jako kdyby předtím hladověla. Tohle není tak hrozné. Trochu se uvolním a prohlížím si ji. Caleb měl pravdu; zdá se, že bude zrzka. Jinak se víc podobá otci – plné, dokonale tvarované rty pod drobným, zvláštním nosíkem. Určitě bude krásná.

„Nezapomněla jsi náhodou, že v pondělí jedu na tu služební cestu?“ zeptá se a posadí se naproti.

Trhnu hlavou. Paniku v mém výrazu se mi nepodaří skrýt. Caleb bývá na cestách často, ale doufala jsem, že si vezme pár dní volno, než si zvyknu.

„Nemůžeš mě tu nechat samotnou.“

Pomalu na mě zamrká a usrkne si nějakého alkoholu.

„Já tě tu nechci nechávat, Leah. Ale Estella se narodila dřív, než bylo v plánu. Nikdo jiný jet nemůže, už jsem za sebe zkoušel najít náhradu.“ Nakloní se ke mně a políbí mě na dlaň. „Bude to v pohodě. V pondělí přece přijede tvoje matka a pomůže ti. Budu pryč jen tři dny.“

Chce se mi brečet. Moje matka miluje drama, a navíc je nesnesitelná narcistka. Jeden den s ní se táhne jako týden. Caleb si všimne mého výrazu a zakaboní se.

„Ona se snaží, Leah. A chce přijet. Buď na ni milá.“

Kousnu se do rtu, abych neřekla něco hnusného. Moje osobnost má i svou zlomyslnou stránku, která Calebovi připadá odporná, takže se vedle něj krotím. Když je pryč, nadávám jako dlaždič a házím věcmi.

„Jak dlouho tady bude?“ zamručím.

„Nech ji odkrknout…“

„Cože?“ Jsem tak rozhozená matčinou návštěvou, že se nevšimnu, že se Estella skoro dusí a mléko jí bublá mezi rty.

„Nevím jak.“

Přijde k nám a přiloží si ji na hrudník. Jemně ji poplácá po zádech. Zní to jako tlukot srdce.

„Bude tady týden.“

Překulím se na břicho a zabořím si hlavu do polštáře, takže mi zadek trčí do vzduchu. Caleb mě plácne a zasměje se.

„Nebude to taková hrůza.“

Zaskřípu zuby. „Jasně.“

Cítím, jak si vedle mě sedá na pohovku. Kouknu na něj skrz zrzavé prameny, které mi visí přes obličej jako maska. Jednou rukou drží dítě a druhou mi něžně odrhne vlasy pryč.

„Podívej se na mě,“ řekne. Poslechnu ho, ale pohledem se pořád držím dál od té malé boule, co mu pospává na hrudníku.

„Jsi v pořádku?“

Polknu. „Jojo.“

Semkne rty a přikývne. „Nene a jojo. Už jsem ti někdy řekl, že ‚nene‘ a ‚jojo‘ používáš, jen když se necítíš ve své kůži?“

Zaskuhrám. „Přestaň mě analyzovat, skautíku.“

Rozesměje se a strčí do mě, abych se svalila na záda. Miluju, když si se mnou hraje. Dělával to častěji, ale teď…

„Bude to v pohodě, Zrzečko. Když mě budeš potřebovat, skočím na letadlo a přiletím.“

Usměju se a přikývnu.

Jenže se mýlí. Nebude to v pohodě. Naposledy jsem svou matku viděla, když jsem byla v sedmém měsíci. Přiletěla na oslavu miminka a celou cestu si stěžovala na to hrozné místo, které mé kamarádky pro párty vybraly.

„Je to čajovna, mami – ne bar.“

Na oslavě odmítala s kýmkoliv mluvit a seděla uraženě v rohu, protože ji nikdo neohlásil jako matku nastávající matky. Málem došlo i na pěstní souboj s majitelem čajovny, protože nenabízel organický med z Brazílie. Od té doby jsem ji nechtěla vidět.

Věčně chápavý a shovívavý Caleb mě nabádá, abych její chyby přehlížela, a naopak jí pomohla, aby se stala lepší matkou mně. Tohle na něm miluju, ovšem už dávno jsem pochopila, že snažit se mu v tomhle vyrovnat je mimo můj dosah. Pokaždé předstírám, že jsem ho pochopila, ale pak si to udělám po svém, což se obvykle neobejde bez pasivní agresivity. Takže s ním souhlasím. Slíbím, že budu k matce vstřícná, a pak se odeberu nahoru, abych si odpočinula od něj i toho uřvaného dítěte. Mám takovou chuť na cigaretu, až bych zabíjela. Vejdu do koupelny, svléknu se a nekompromisně se prohlédnu v zrcadle. Břicho mi naštěstí splasklo. Ještě pár kil a budu zpátky ve formě. Celý život teď potřebuju vrátit do normálu.

3

SOUČASNOST

Moje matka přijede v pondělí, jak bylo naplánované. Společně pro ni jedeme na letiště. Caleb se strachuje, jestli je správné vzít dítě tak brzy na veřejnost, ale přesvědčím ho, že pokud bude v kočárku, tak se mu přece nemůže nic stát. Už mě nebaví sedět doma, držet lahve a předstírat, že ta čtyři kila vřeštící lidské hmoty jsou roztomilá. Kromě toho mám chuť na Jamba džus. Spokojeně usrkávám a následuju Caleba i kočárek k zavazadlům. Všimnu si nesympatické blonďaté hlavy na eskalátorech. Obrátím oči v sloup. Má na sobě bílý kalhotový kostým. Kdo cestuje celý v bílém? Žena na nás zamává a přispěchá k nám. Nejprve samozřejmě obejme Caleba.

Nakloní se nad kočárek a přiloží si dlaň na ústa, jako kdyby ji zaplavily emoce.

Bože, chce se mi zvracet.

„Ach,“ rozplývá se. „Vypadá úplně jako Caleb.“

To je naprostá kravina. Vypadá přesně jako já. To dítě má načechrané zrzavé vlásky a srdčitý tvar obličeje. Caleb se zeširoka usměje a pak následuje asi pětiminutový rozhovor o tom, jak Estella jí a kadí. Jsem překvapená, kolik toho moje matka o tomhle tématu ví, když nás se sestrou vychovávala chůva. Netrpělivě klepu nohou o lacinou podlahu a toužebně se zadívám k východu. Nejradši už bych odešla. Proč jsem si vůbec myslela, že je tohle dobrý nápad?

Když se Calebova pozornost stočí k dítěti, šťouchne mě matka vyčítavě do břicha a zakroutí hlavou. Zatáhnu ho a provinile se rozhlédnu kolem. Všiml si toho ještě někdo další? Jistě, před třemi dny jsem porodila, ale byla jsem přece teď obezřetná, abych stála rovně a nebylo na mně nic znát. Moje momentální vada mě rozhodí. Cestou domů na nic jiného nemyslím. Uzavřu se sebou dohodu, že nebudu jíst, dokud se nedostanu zpátky do formy.

U nás doma trvá matka na tom, že bude spát v pokoji vedle dětského, i když jsem pro ni nechala připravit větší pokoj pro hosty.

„Mami, proč chceš spát v tomhle pokoji?“ zeptám se jí, zatímco Caleb pokládá její zavazadla vedle postele.

„Chci ti pomoct, Leah. Chci k ní vstávat uprostřed noci a všechno to ostatní.“ Zatřepotá na Caleba řasami a ten se na ni usměje.

Přemáhám se, abych neobrátila oči v sloup.

Předstírá, že je miminem úplně unesená, ale já moc dobře vím, jak je to ve skutečnosti. Tohle dělá, aby si na veřejnosti vylepšila image, a jakmile publikum zmizí – zmizí i láska. Vzpomínám si, že když jsem byla dítě, hladila mě po vlasech, líbala na tvářičky, říkala, jak jsem hezká – před přáteli. Když odešli, poslala mě zpátky do pokoje učit se nebo cvičit na housle – aby mě neměla na očích, dokud opět nedošlo na jedno z dalších představení o „hodné mamince“.

„Vážně?“ procedím skrz zuby. „A jak ji uslyšíš, až si vezmeš prášky na spaní?“

Na obličeji jí vyskočí fleky. Caleb mě šťouchne do žeber. O matčině závislosti na prášcích se přece nemluví.

„Dneska si je nevezmu,“ řekne rozhodně. „Budu ji krmit, zatímco budeš odpočívat.“

Než se všichni odebereme zpátky dolů, Caleb ji z boku obejme.

Zatímco matka chodí s Estellou v náručí a brouká jí nějakou melodii, sleduju ji podezíravě z barové stoličky v kuchyni. Vedeme běžnou konverzaci; vlastně ony dvě. Znuděně si prohlížím roztřepené konečky svých vlasů.

„Hezky si to spolu užijeme, až tatínek odjede,“ rozplývá se nad Estellou. „Ty, maminka a já.“

Caleb mi věnuje varovný pohled a vrátí se zpět nahoru, aby si zabalil poslední věci. Svrbí mě jazyk, ale nakonec si nechám poznámky pro sebe. Kromě toho, jestli si chce matka hrát na babičku a starat se o Estellu, zatímco bude Caleb pryč, prosím. Nebudu mít tolik starostí.

„Má zrzavé vlasy,“ podotkne matka, jakmile je Caleb z doslechu.

„Jo, všimla jsem si.“

Mlaskne nespokojeně jazykem. „Vždycky jsem si myslela, že moje vnoučata budou tmavá jako Charles.“

„Jenže ona není,“ odseknu, „protože je po mně.“

Loupne po mně pohledem. „Nebuď tak vztahovačná, Johanno. Nesluší ti to.“

Neustále kritická. Nemůžu se dočkat, až odjede.

Ale pak mi to dojde. Až odjede, Caleb nebude s dítětem zůstávat doma. Já ano. Tahle služební cesta je pouze jedna z těch dalších, během nichž budu muset držet noční směny a měnit… posrané plínky… a-ach-bože-koupat. Málem spadnu z barové stoličky. Chůva – musím Caleba nějak přesvědčit, že potřebujeme chůvu.

„Mami,“ řeknu mile – asi příliš mile, protože zvedne obočí. „Caleb nechce, abychom měli chůvu,“ postěžuju si. Doufám, že ji dostanu na svou stranu a promluví si s ním o tom.

Obezřetně hodí pohledem směrem ke schodům a pak si olízne rty. Skloním se k ní blíž, abych líp slyšela, jakou moudrost mi předá. Moje matka je velmi vynalézavá žena. Takhle dopadnete, když se vdáte za manipulátora. Musela se naučit, jak docílit svého, aniž by bylo poznat, že dosáhla svého.

Když bylo Court osmnáct, chtěla jet s přáteli do Evropy. Otec jí to zakázal. I když ne slovně. Jakmile to přání vypustila z pusy, rezolutně máchnul rukou do vzduchu. MÁCH. To bylo v naší řecké domácnosti běžné. Nechutnala večeře? MÁCH. Měli jste špatný den v práci a nechtěli jste, aby na vás někdo mluvil? MÁCH. Leah popáté nabourala své auto za padesát tisíc dolarů? MÁCH. Nic ho nezajímalo. Court nakonec do Evropy odjela.

Vzpomínáš na to, jak jsi byl chudý? Jak moc jsi chtěl cestovat? Moje matka.

Je to ještě dítě. Můj otec.

Je přece dobře, když pojede, dokud ji ještě můžeme kontrolovat. Zaplatíme jí cestu, hotely a bude to bezpečnější… Mnohem lepší, než když pojede ve dvaceti a bude přespávat někde ve Francii. Moje matka.

Otec nenáviděl Francouze.

Zamyslel se nad tím. Logické myšlení mojí matky bylo působivé. O týden později všechno zařídil. Court byla pod dozorem, ale konečně mohla odjet do Evropy. Když jsem nastoupila na nástavbu, věnovala mi malý obrázek, který koupila od pouličního prodejce. Byl na něm červený deštník ukotvený v dešti, jako kdyby ho držela neviditelná ruka. Odrhnula jsem papír a hned jsem věděla, co tím chtěla říct. Měl připomínat moje tmavě zrzavé vlasy. Začala jsem brečet a Courtney se rozesmála a políbila mě na tvář.

„Nebreč, Leah. To je přece pointa toho obrázku, jo?“

Dva měsíce v Evropě a už na konci každé věty použila „jo“.

Court je… byla… tak roztomilá. Chci se o ní zmínit, ale pořád je to citlivé téma.

„Co oči nevidí, srdce nebolí.“ Matčin hlas mě vrátí do reality.

Co? Tupě na ni civím. Jak si mám tenhle nesmysl přeložit?

Povzdechne si.

„Leah, drahoušku… Caleb je na cestách skoro pořád, ne?“

Pomalu začínám chápat a nad tou možností vykulím oči. Vážně bych to mohla udělat? Najmout si chůvu na dny, kdy bude Caleb pryč?

Moje matka dokonale ovládá umění podvodu. Jednou, než jsme se s Calebem vzali, jsme si na jeho podnět dali pauzu. Zrovna byl po ošklivé autonehodě, při níž ztratil paměť kvůli vážnému poranění hlavy. K mému naprostému zděšení nevěděl, kdo jsem. Pamatuju si, jak jsem si říkala: Jak se mi tohle mohlo stát? Chystala jsem se zasnoubit s mužem svých snů a on se na mě najednou díval jako na úplného cizince. Nicméně jsem rychle vzala rozum do hrsti a rozhodla se, že ho budu podporovat, dokud se mu paměť nevrátí. Bylo jen otázkou času, kdy si vzpomene, jak moc se mnou chce být, a konečně mi navlékne ten prsten od Tiffanyho s obřím kamenem, který jsem našla v jeho šuplíku na ponožky. Jenže místo toho, abychom se mezitím sblížili, se ode mě odtáhl a trávil víc a víc času sám. Nedlouho nato mi oznámil, že se vídá… s nějakou jinou dívkou, pokud slovo vídat se vystihuje nejasnost situace a slovo dívka vychytralou, bezcennou couru, která mi málem zničila život. Tenkrát jsem okamžitě zavolala matce, abych jí všechno pověděla.

„Sleduj ho,“ řekla. „Zjisti, jestli je to vážné, a donuť ho, ať to skončí.“

Udělala jsem to. Jednou večer jsem ho sledovala k lacinému komplexu bytů v ještě lacinějším sousedství. Budovy tam byly omítnuté zářivě lososovou barvou. Prohlédla jsem si zoufalý pokus o krajinářskou architektutru v okolí a zaparkovala auto o jeden blok dál od Calebova audi. Byla jsem emocionální troska, protože mi okamžitě došlo, že má opravdu namířeno za jinou holkou. Ve zpětném zrcátku jsem sledovala, jak šel přímo ke dveřím a zaklepal. Žádné vyhledávání adresy v mobilu nebo poznámka na papírku. Jako kdyby dávno věděl, kam přesně jít. Dveře se otevřely, a i když jsem neviděla, kdo v nich stojí, bylo mi jasné, že to musí být ona, vzhledem k tomu, že se mu na tváři okamžitě objevil široký úsměv, který obvykle věnoval pouze mně: sexy a flirtující. Bože, o co tam šlo?

Chvíli jsem vyčkávala. Nakonec jsem vystoupila z auta a zamířila ke dveřím. Ještě jsem napsala své matce, abych si ověřila, že dělám správnou věc. Odpověděla mi jasným: Běž tam a dostaň ho odtamtud, než udělá nějakou hloupost!

O několik vteřin později mi ještě poslala dvě slova: Rozbreč se.

Poslechla jsem a ten večer se mnou Caleb skutečně odešel. Ovšem bylo to jen krátkodobé vítězství. Ta holka, kterou vídal, byla stará kamarádka z univerzity. Zneužila Calebovy amnézie, předstírala, že se neznají, a snažila se mu podruhé vloudit do života. Přišla jsem na to po tom, co jsem se k ní vloupala. Pak jsem šla přímo ke Calebovi do bytu s důkazy v ruce, abych jí překazila plány. Byla to jasná potížistka. Mohlo mě napadnout hned, jakmile jsem ji uviděla, že to není jen nějaká neškodná holka, kterou potkal náhodou. Ovšem chvíli mi trvalo, než jsem na to přišla. Když jsem k němu přijela, nebyl doma. Dovnitř jsem se dostala klíčem, o němž ani nevěděl, že ho mám, a jako nějaká podělaná kriminálka jsem to tam pečlivě prozkoumala. Evidentně vařil pro dva. V chodbách byla cítit nezaměnitelná vůně steaku. Byla tady s ním? Sevřel se mi hrudník. V obývacím pokoji jsem našla dvě skleničky, tak jsem se v panice rozeběhla do ložnice. Calebova postel sice nebyla ustlaná, ale nevšimla jsem si žádných stop po sexu. Jaké stopy by za sebou vlastně nechal? Caleb nepoužíval – nepoužil by – kondom. Jakmile jsme spolu začali chodit, začala jsem kvůli němu brát antikoncepci. Tvrdil, že při pohledu na prezervativy se mu dělá zle od žaludku.

Vydechla jsem úlevou a šla do jeho šatny zkontrolovat jeden šuplík. Šmátrala jsem vzadu rukou, dokud jsem nenahmatala krabičku do Tiffanyho, která obsahovala můj zásnubní prsten. Otevřela jsem ji a do očí mi vhrkly slzy. Už se to mělo stát dávno. Chystal se mě požádat o ruku a pak mu mě ta pitomá nehoda vymazala z paměti. Zasloužila jsem si s ním být, zasloužila jsem si být nositelkou dvoukarátového diamantu s brusem princess.

Tenkrát jsem se té holky zbavila.

Na chvíli.

Vysadím Caleba na letišti a jedu nakupovat. Je to trochu povrchní a možná bych se měla cítit provinile… ale necítím. Chci pod konečky prstů cítit hedvábí. Rozhodnu se, že když už nemám buben, potřebuju nové oblečení.

Zastavím se svým SUV v Gables a zamířím přímo do obchodního domu Nordstrom. Jakmile jsem ve zkušební kabince, radši odvrátím pohled od svého břicha. Ovšem je to krásný pocit zase vklouznout do šatů se zvýrazněným pasem. Když vycházím ven, mám v taškách nákup za tři tisíce dolarů. Všechno hodím na zadní sedadlo a napadne mě, že bych mohla s Katine zajít na skleničku.

„Nekojíš náhodou?“ zeptá se a posadí se vedle mě. Dívá se na moje nateklá prsa a ukradne z baru višeň na zdobení koktejlů.

Pokrčím rameny. „Odsávám? Takže?“

Blahosklonně se na mě usměje a žvýká višeň. Když se Katine chová arogantně, vypadá jako blonďatá, vybotoxovaná manželka politika Newta Gingrinche. Je mi jí líto. Olíznu sůl z okraje margarity.

„No, neměla bys pít, když kojíš.“

Obrátím oči v sloup.

„Doma mám v lednici dostatečnou zásobu mlíka, a až budu muset zase odsávat, už v sobě žádný alkohol ani mít nebudu.“

Katine vykulí oči, takže vypadá ještě hloupěji, než je u blondýn běžné.

„Jak se má matička?“

„Hlídá děťátko,“ řeknu uštěpačně. „Nemůžeme mluvit o něčem jiném?“

Pokrčí rameny, protože je jí to stejně jedno. Pak si objedná gin s tonikem a doslova ho do sebe kopne.

„A už jste spolu spali?“

Cuknu sebou. Katine jde vždycky přímo k jádru věci. Snaží se to svádět na fakt, že pochází z jiné kultury, ovšem žije tady od chvíle, co začala chodit. Objednám si další margaritu. Ten číšník je atraktivní. Z nějakého důvodu nechci, aby věděl, že jsem matka. Ztiším hlas.

„Právě jsem porodila, Katine. Musím aspoň šest týdnů počkat.“

„Já měla císařský řez,“ oznámí.

Tohle samozřejmě vím. Katine už mě několikrát svou nechutnou historkou pobavila. Znuděně odvrátím pohled, ale její další slova mě donutí se k ní zase prudce otočit.

„Tvoje vagina teď bude roztažená a k ničemu.“

Napřed se podívám, jestli ji barman náhodou nezaslechl, a pak přimhouřím oči. „O čem to mluvíš?“

„No o porodu přece. Co je? Nebo si fakt myslíš, že se všechno zase vrátí do původní podoby?“ Směje se jako hyena. Sleduju její odhalený krk a hlavu zakloněnou podlým chechotem. Kolikrát už jsem si říkala, jaký by to byl asi pocit vrazit facku své nejlepší kamarádce? Když se uklidní, dramaticky si povzdechne.

„Bože, dělám si srandu, Leah. Měla bys vidět svůj výraz. Jako kdybych ti řekla, že tvoje dítě umřelo.“

Hraju si s ubrouskem pod skleničkou. Co když má pravdu? Nejradši bych vytáhla mobil a začala googlit. Pro jistotu párkrát stáhnu pánevní dno.

Všiml by si Caleb rozdílu? Jen když na to pomyslím, polije mě studený pot. Náš vztah byl vždycky založený na sexu. Jsme vášnivý pár; ti, kteří mají stále šťávu, zatímco se jejich přátelé uchylují k sexu v polospánku a misionářské poloze, pokud ovšem jejich děti konečně usnou. Nikdy jsem Caleba neodmítla a nikdy jsem ho odmítnout nechtěla. Teď musím počítat s tím, že on odmítne mě.

Objednám si další drink.

Tohle ve mně vyvolá další úzkosti. Musím si zajistit terapii.

„Hele,“ prohodí Katine. Když se ke mně nakloní, sladká vůně jejího vanilkového parfému se mi vplíží do nosu. „Když máš dítě, všechno se změní. Tvoje tělo se změní. Energie mezi tebou a tvým manželem se změní. Musíš být vynalézavá, a kristepane, hlavně zhubnout to, cos nabrala… a rychle.“

Luskne na obsluhu prsty a objedná si hranolky se smaženými kalamáry.

Mrcha.

4

MINULOST

S Calebem jsem se seznámila na oslavě Katiných čtyřiadvacátých narozenin. Oslavu uspořádala na jachtě, což bylo mnohem zajímavější než moje oslava na South Beach v jednom z těch snobských nočních klubů. Pozvala jsem dvě stě lidí; ona tři sta. Ale vzhledem k tomu, že má moje nejlepší kamarádka narozeniny čtyři měsíce po mých, zastíní mě pokaždé. Ovšem je to vyrovnané, protože já jsem hezčí a můj otec se na žebříčku ve Forbesu umístil o dvanáct míst výš než její.

Tenkrát jsem si oblékla černé, hedvábné šaty od Lanvin, po kterých Katine týden předtím pokukovala, když jsme byly nakupovat v Barney’s. Sama na ně měla moc široké boky, takže jsem si je koupila, když se zrovna nekoukala. Udělala by to samé.

Když jsem se pozdravila s pár přáteli, zamířila jsem k baru pro čerstvé martini. Všimla jsem si ho, když seděl na barové stoličce. Byl ke mně otočený zády, ale podle šířky jeho ramen a střihu vlasů jsem byla hned přesvědčená, že je pohledný. Posadila jsem se na volné místo vedle něj a hodila po něm pohledem. Nejprve jsem si všimla jeho silné čelisti. Mohli byste o ni louskat ořechy. Jeho nos byl trochu zvláštní, ovšem ne neatraktivní; zakřivený u kořene a lehce ohnutý. Jako starý revolver. Na muže měl příliš smyslné rty. Nebýt toho nosu – neuvěřitelně elegantního – byl by až příliš hezký. Čekala jsem několik minut, než se na mě podívá – obvykle jsem si nemusela o mužskou pozornost říkat – ovšem nepodíval se, takže jsem si odkašlala. Jeho oči, upřené na televizi nad barem, se ke mně stočily pomalu, jako kdybych obtěžovala. Měly barvu javorového sirupu, když ho podržíte proti světlu. Očekávala jsem ten nadšený výraz, který obvykle nasadil každý muž, jemuž jsem věnovala svou pozornost. Nedočkala jsem se.

„Jsem Leah,“ představila jsem se a podala mu ruku.

„Ahoj, Leah.“ S poloúsměvem si se mnou potřásl a pak se odmítavě znovu otočil k televizi. S těmihle typy s ironickým úšklebkem jsem měla zkušenost. Museli jste se hodně snažit.

„Odkud znáš Katine?“ zeptala jsem se a začala si připadat zoufalá.

„Koho?“

„Katine… Jsi přece na její oslavě.“

„Jo, Katine,“ řekl a usrkl drinku. „Neznám ji.“

Čekala jsem, že mi oznámí, že přišel s kamarádem nebo má na oslavě vzdáleného příbuzného, ale nijak mi to nevysvětlil. Rozhodla jsem se zkusit odlišný přístup.

„Potřebuješ k té skotské ještě bourbon a pivo?“
Poprvé se na mě opravdu podíval a zamrkal, jako kdyby se snažil vidět jasně.

„Tohle je tvoje nejlepší balicí hláška? Text z country písničky?“

Všimla jsem si záblesku pobavení v jeho pohledu a usmála se.

„Hele, každý máme nějakou neřest. Tou mojí je country hudba.“

Začal si mě prohlížet. Bloudil očima po mých vlasech a zastavil se u rtů. Pak přejel rukou po sražených kapkách vody na své sklenici. Fascinovaně jsem sledovala, jak si vlhké konečky prstů otřel palcem.

„Fajn,“ prohodil a otočil se ke mně. „A jaké jsou tvoje další neřesti?“

Okamžitě bych mohla odpovědět ty.

„Hm,“ broukla jsem a svůdně natočila hlavu, abych mu poskytla aspoň letmý výhled do svého výstřihu. „Už jsem se ti s jednou svěřila. Jsi na řadě.“

Odkašlal si a upřel zrak na svou opocenou sklenici. Pomalu s ní točil, jako kdyby se rozhodoval, jestli má cenu v rozhovoru pokračovat. Po delší pauze řekl: „Toxické ženy.“

Překvapeně jsem se opřela. Bylo to perfektní. Na stupnici od jedné do deseti jsem byla desítka. Jestli hledal zkázu, právě potkal tu pravou.

Pak se pořádně napil skotské. Mezitím jsem hodnotila situaci. Bylo jasné, že tenhle muž nedávno dohrál emoční vybíjenou s nějakou profesionálkou. Doslova objímal drahý a silný alkohol na jachtě; na oslavě, na které by radši nebyl. Navzdory skutečnosti, že jsem mu zrovna nabízela své zboží a moje šaty nenechávaly představivosti skoro žádný prostor, se na mě sotva podíval. Obvykle mě muži v porozchodové fázi neděsili. Jejich zlomené srdce vám umělo poskytnout vášnivý sex bez závazků. A viděli ve vás jen to nejlepší – věci, které jim připomněly šťastné chvíle s jejich ex, zasypávali vás komplimenty a vděčně se na vás na týden nebo dva lepili. Takové muže jsem si užívala. Ovšem tenhle byl jiný. Tenhle nezpochybňoval svou lidskou hodnotu, protože se mu rozpadl vztah. Zpochybňoval příčetnost své bývalé. Snažil se přijít na to, v jakém bodu se všechno zhroutilo.

Byl dokonale oblečený, aniž by se snažil. Oblékal se takhle přirozeně – což znamenalo, že má peníze – a já peníze miluju. Rolexky poznám a jemné šití Armaniho taky. Na svět se díval s nadhledem. Dokonce jsem si všimla, že nikdy nezapomněl barmanovi poděkovat a že sebou pokaždé trhl, když někdo z páru sedícího vedle něj opakovaně použil neslušné slovo. Takoví muži bývali jen zřídka nezadaní. Říkala jsem si, jaká blbka ho mohla nechat jít. Ať to byl kdokoliv, mohla jsem mu ji okamžitě vymazat z hlavy. Proč? Protože jsem ta nejlepší: Godiva, Maserati, dokonalý čirý diamant. Mohla jsem každému zlepšit život – a obzvlášť tomuhle chlapovi.

Usmála jsem se na něj s nově nalezenou vírou ve vztahy a překřížila nohy, aby mi sukně vyšplhala výš.

„Fajn,“ vyslovila jsem pomalu. „Dneska máš asi šťastný den.“

„Jak to?“

Ani se na moje nohy nepodíval. Povzdechla jsem si.

„No, chtěla jsem podotknout, že jsem ta toxická žena, ale podle tvého pohledu se zdá, že bys asi taky potřeboval detox a vypít nějaký zelený džus.“

Rozchechtal se.

„Vidíš, jsem vtipná,“ podotkla jsem.

„Jo.“ Usmál se. „Docela.“

Povzbuzená jsem se i s barovou stoličkou natočila přímo k němu. Teď jsem se koleny zvenku dotýkala jeho stehna. Už se ani nepokusil uhnout.

Hlupáček.

„Takže…,“ vytáhla jsem z psaníčka perleťovou tabatěrku, „tohle je moje další neřest, nevadí?“ Podíval se na cigaretu v mých ústech a zavrtěl hlavou. Zapálila jsem si a zašlukovala jedním ladným, dokonalým pohybem.

„Jak se jmenujete, pane Smutnoočko?“

Cuklo mu v koutcích úst a zvedl obočí.

„Caleb,“ odpověděl. „Caleb Drake.“

V duchu jsem si jeho příjmení vyslovila za svým křestním jménem. Znělo to skvěle.

Vyfoukla jsem kouř směrem k oceánu.

„Já jsem Leah… A když to dneska nepokazíš, mohla bych být Leah Drakeová.“ Taky jsem zvedla obočí.

„Páni. Páni…,“ zopakoval. „Skoro mě to povzbudilo.“

„Nechtěla si tě vzít?“ zeptala jsem se soucitně.

„Nechtěla toho hodně,“ podotkl, dopil zbytek whisky a vstal. Byl neuvěřitelně vysoký. Představila jsem si, jak stojím vedle něj. Musel měřit aspoň sto osmdesát pět centimetrů.

Čekala jsem na jeho další krok. Stejně už jsem ho měla v hrsti.

Když mi políbil ruku, byla jsem zmatená.

„Dobrou noc, Leah,“ řekl. Pak k mému naprostému šoku odešel.

Zatraceně.

Myslela jsem, že je mezi námi chemie.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Past lží.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.