VLADO RÍŠA

MARK

STONE

MISE NA ŠÁMATU

OBSAH

ÚVOD

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

Ukázka z dalšího dílu: Zatykač na Stonea

ÚVOD

Pozemská unie, která je federací osmdesáti pěti planet, už pět století pokračuje v expanzi po celé Galaxii. Její vlády si však postupem času uvědomily, že sbližování s primitivními civilizacemi vede k ekologickým katastrofám. Domorodci se po kontaktu s pozemšťany přestávali vyvíjet, stávali se na nich závislými a žebrali o techniku, kterou sami nedokázali pochopit. V případě jedné planety to došlo dokonce tak daleko, že domorodci málem vyhynuli. Podařilo se zachránit jen několik párů, které byly umístěny do rezervace, jako se to kdysi dělávalo se zvířaty.

Proto vznikl zákon o nevměšování. Když kosmická loď Průzkumné galaktické služby objevila planetu obývanou humanoidními bytostmi, měla rozkaz pouze ji zaznamenat, ale v žádném případě nesměla s obyvateli navázat kontakt, dokud se podrobně neprověřila úroveň její civilizace.

Pokud planeta byla na určité technické úrovni, navázalo s ní Ministerstvo galaktických vztahů diplomatické styky. V opačném případě byl případ svěřen Službě pro dohled nad primitivními planetami (SDPP), která měla za úkol vypracovat a dvakrát za sto let předložit studii o vývoji domorodců.

Protože se však ukázalo, že pozorování z umělých satelitů jsou nedostatečná, byly přímo na místo vysílány posádky složené z agenta činné služby a androida, kteří se nenápadně vmísili mezi domorodce.

Jedním z takových agentů byl i kapitán Mark Stone.

1.

Ray řídil vznášedlo přeplněnou ulicí s jistotou jen androidům vlastní. Patřil k modelům, kterých bylo vyrobeno pouze několik málo exemplářů. Vybavili ho psychickým zesilovačem, který mu umožňoval komunikovat telepaticky se svým majitelem. Tato výrobní série však byla brzy ukončena, protože mezi pozemšťany bylo velice málo jedinců, nadaných těmito mentálními schopnostmi. K takovým lidem však patřil Mark Stone, agent SDPP, jehož přirozené nadání ještě vylepšilo setkání s jistou rostlinnou bytostí.

Elegantní zatáčkou Ray napasoval vznášedlo do malé mezery mezi podobnými vozidly na parkovišti před masivní plastobetonovou budovou.

„Jednou to přeženeš a budeme muset platit odřený lak,“ pomyslel si Mark a v duchu se ušklíbl.

Bylo to asi tak pravděpodobné jako to, že se Peggy, typická padesátiletá stará panna, sekretářka jeho přímého nadřízeného generála Khova, vdá.

„Kdyby se to stalo,“ odpověděl mírně škrobeně Ray, „musel bych okamžitě navštívit továrnu slečny Swansonové a nechat si vyměnit větší část hardwaru a softwaru. Byl bych nebezpečný svému okolí.“

„Stejně je to podivné,“ pokračoval Mark v telepatické debatě, „a řekl bych, že je to snad poprvé od doby, co jsem nastoupil k SDPP, kdy mě generál neodvolal z dovolené. Je něco shnilého ve státě dánském,“ dokončil mírně nelogicky Mark.

Ray zapnul svůj elektronický mozek na plný výkon a trvalo dobré dvě stotisíciny sekundy, než našel odkaz na prastarou divadelní hru jakéhosi Shakespeara, kde se tento citát vyskytoval. Oddechl si, protože se tím ujistil, že se Mark nezbláznil, ale že jen z nudy na měsíční dovolené, kterou samozřejmě strávil na rozkošném ostrově nejbohatší ženy Země a dalekého širokého okolí, slečny Swansonové, se prohraboval v její rozsáhlé knihovně plné tištěných knih.

***

Rychlovýtah vynesl kapitána Marka Stonea do patra, kde sídlilo velení Služby pro dohled nad primitivními planetami. Pětatřicetiletý Mark, jehož atletická postava, hnědé vlasy a energický výraz tváře, jejíž pokožka byla do bronzova opálena paprsky desítek sluncí Galaxie, se narovnal, až mu křuplo v zádech. Výtahové dveře se otevřely a vpustily ho do místnosti, která sloužila jako sekretariát generála Khova. Peggy jako obvykle trůnila na vysoké židli před počítačovými obrazovkami. Vysušená a kostnatá, na nezvykle dlouhém nose jí seděly tlusté brýle, za jejichž skly vypadala její očka směšně malá. Když poznala Marka, usmála se a její úzké rty odhalily přední zuby, které by bez problémů mohli vystavovat v kosmickém muzeu, v oddělení hlodavců. Pro Marka však měla slabost. Možná to bylo jeho šarmem, možná také jeho přátelskou povahou. Navíc se jí líbily jeho živé oči a také nezapomínala, že Stone zachránil život generálu Khovovi, když ten se ztratil na jedné vzdálené planetě.

Peggy byla osobní Khovovou sekretářkou a spolu s ním již více než deset let řídila SDPP železnou rukou. Její kanceláří prošly za tu dobu desítky a desítky důstojníků. V každém případě byl Mark Stone jeden z mála, na něž se dokázala usmát.

„Jaká byla dovolená?“ zeptala se trochu vysoko posazeným skřípavým hlasem.

„Perfektní, ale dlouhá. Nejsem zvyklý, že se nic tak dlouho neděje.“

„Je to překvapivé, ale po dlouhé době jde všechno podle plánu. Generál už na vás deset vteřin čeká,“ upozornila Marka.

Kapitán Stone již vcházel do Khovovy pracovny.

***

Khov byl dvoumetrový obr vážící téměř metrák, jeho zcela holá lebka se leskla na všechny strany a po jakýchsi vzdálených mongolských předcích zdědil lehce šikmé oči. Seděl za obrovským, zcela prázdným stolem, na němž trůnil jenom jeden monitor. Na čele měl vrásky, kterých si Mark nikdy předtím nevšiml.

Khov mávl rukou, jež se velmi podobala ploutvi vyhynulé velryby, jejíž kostru kdysi Mark viděl v muzeu.

„Posaďte se. Dovolená vám, doufám, prospěla,“ zavrčel, „takže se už těšíte do práce.“

Mark se usmál, když si uvědomil, jak ten obr, sedící za stolem, mu vidí až do žaludku.

„Byl jsem taky nedávno na dovolené, s manželkou. Byla perfektní, ale také dlouhá,“ vysvětlil Khov svůj odhad. „Výjimečně máte na výběr. Jedeme podle schváleného ročního plánu.“ Hluboký vibrující bas generála Khova skrýval podtóny nervozity.

Nastávalo se příliš často, aby se nic nedělo.

„Můžete mít Ciernovu, kde jsme byli přesně před padesáti dvěma lety, nebo Šámat, což je něco podobného. Obě jsou to planety středověkého typu, na něž jste specialista. Měl byste tam umístit ochranné sondy, které tam doposud nejsou.“

„Tak třeba Šámat,“ vybral si Mark, protože si matně vzpomínal, že nedávno cosi o té planetě četl ve zprávách, ale nemohl si vzpomenout co.

„Předpokládám, že poletíte svým Neptunem. Ať nejsou náklady na jeho provoz tak vysoké jako posledně,“ zavrčel Khov docela přátelsky.

Dobře věděl, že největší část nákladů zapříčinilo šest raket Prochy2, kterými Mark zlikvidoval loď piráta známého po celé Galaxii jako Třicetioký, neboť nosil náhrdelník z očí svých obětí. A kdyby je neměl, asi by se pirátovi podařilo zvýšit počet očí na náhrdelníku.

***

„Kde jsi?“ zeptal se Mark.

„Připravuji Neptuna k odletu. Předpokládám, že jsi dostal novou misi a odlet bude co nejdřív.“

„Myslíš zcela správně,“ usmál se Mark Stone. „Stáhni z letištního počítače veškeré volné informace o Šámatu. Ty ostatní jsem dostal od Peggy.“

„Ano, pane,“ odvětil rázně po vojácku Ray.

***

Mark Stone vešel do pilotní kabiny Neptunu II a usmál se. Ray, android, který se mu dost podobal, kdyby nebylo poněkud strnulých rysů tváře, se právě zvedal z pilotního křesla s lahví dvanáctileté whisky v ruce. V druhé svíral skleničku a cestou k Markovi, který měl značně utrápený výraz ve tváři, mu naléval poměrně štědrého panáka.

„Na přeskoky si nikdy nezvyknu,“ postěžoval si Mark a vděčně natáhl ruku pro skleničku.

Usrkl a zlatavou tekutinu poválel na jazyku.

„Jak to, že mě po ní tak rychle přecházejí příznaky skokové nemoci?“ řekl zamyšleně.

„Psychologická záležitost,“ řekl klidně Ray a v jeho hlasu byl slyšet smích.

I když si Mark už zvykl, že Ray dokáže vyjádřit city, stále nebyl schopný překousnout jeho zvláštní smysl pro humor, navíc poměrně jedovatý a uštěpačný.

„Šámat je planeta pozemského typu…,“ začal Ray.

„Já vím,“ uťal jeho přednášku Mark. „To všechno jsem se dozvěděl během skoku. Umím i jejich jazyk a všechno kolem.“

„Nicméně bych byl rád, kdyby sis to vyslechl, protože je to podle předpisů,“ řekl studeně Ray.

„Tak jo,“ teatrálně si povzdychl Mark Stone, upil ze sklenice velký doušek a rezignovaně si sedl do křesla.

„Šámat je planeta pozemského typuje třetí oběžnicí hvězdy, kterou najdeš v katalogu pod číslem EC-215388. Má nula celá devadesát sedm hmotnosti Země, otáčí se kolem své osy za dvacet pět hodin a jedenáct minut. Kolem Slunce oběhne za tři sta padesát jedna dní a vzhledem k malému sklonu osy nejsou velké rozdíly mezi ročními obdobími. Většina povrchu je pokryta oceánem, v podstatě jako na Zemi. V oceánu se nachází množství různě velkých skupin ostrovů. Jinak jsou tu tři světadíly, jeden je prakticky pustý, neboť je vysoko na severu, poměrně blízko pólu, a jsou na něm činné sopky, které znemožňují stabilnější osídlení. Na světadíle Rames je devět království. To jsou všechno data stará padesát let,“ pokýval spokojeně hlavou Ray, podíval se na Marka a ten by přísahal, že v jeho očích vidí škodolibý úsměšek.

„Na planetách středověkého typu to stačí. Změny tu probíhají poměrně pomalu…,“ dodal Mark.

V té chvíli se pilotní kabinou rozeřvala poplachová siréna. Oba členové posádky se v mžiku ocitli na svých místech. Ray vypnul zvuk a ujal se řízení. Mark bleskově dopil poslední lok, postavil skleničku a aktivoval střelecké stanoviště Neptuna. Na radaru pátral po příčině poplachu.

„Mám ho,“ řekl mrazivě. „Je jich pět a vypadá to, podle rychlosti, na torpéda typu S’tanc32 nebo něco podobného. Vzdálenost jedna celá osm.“

Ray mlčel, ale prudké cloumavé pohyby, které prováděl s Neptunem, prokazovaly, že je soustředěný na obranu. Mark vystřelil protiraketové střely a dvě nepřátelská torpéda vybuchla. Další však úporně pokračovala v pronásledování.

„Mám ho!“ procedil mezi zuby Ray. „Byl schovaný ve stínu měsíce a čekal na nás.“

Prsty se mu rozběhly po klaviatuře ovládání jako klavírnímu virtuosovi v závěru rychlé skladby. Neptun vykroužil prudkou zatáčku, čímž získal menší náskok před pronásledujícími je torpédy, a Mark dostal piráta na mušku. Odpálil tři torpéda Prochy2 s dvouvteřinovým intervalem. Pirát něco takového nečekal, jeho rychlost byla směšně nízká, takže neměl šanci na únik. První dvě rozzářila jeho štít, ten zakolísal a vypadl. Třetí torpédo ho už zasáhlo naplno. Mělo ho rozpárat jako starou konzervu. Jenže nedošlo k očekávanému výbuchu a výtrysku vzduchu. Jen malá, rozpínající se koule hořících plynů naznačovala, že útočník byl zasažen.

Tohle Mark zahlédl pouze koutkem oka, protože další ze zběsilých Rayových manévrů je znovu vzdálil třem pronásledovatelům. Ray nyní zamířil plnou rychlostí do atmosféry. Počítal s tím, že teplotní štíty Neptuna II jsou lepší než teplotní ochrana S’tanců. Mark postřeloval blížící se rakety iontovým kanónem, ale to jen proto, aby se nenudil. Šance na zásah byla vskutku minimální.

Za okamžik Markovy obrazovky osleply. Teplota venku se zvýšila natolik, že se všechny antény automaticky zatáhly do trupu, aby nebyly zničeny. Ray pilotoval na oči a Mark vyhlížel okénkem dozadu a radostí vykřikl, když dvě pronásledující je torpéda vybuchla. Třetí je následovalo za pár okamžiků, jenže už bylo příliš blízko. Neptunem to otřáslo, provedl pět či šest nekoordinovaných přemetů a trvalo několik dlouhých vteřin, než se ho Rayovi podařilo dostat pod kontrolu.

***

Neptun klouzal atmosférou, a kdyby Ray byl člověkem, určitě by mu z čela stékaly potoky potu. Mark sledoval precizní androidovu práci a doufal, že se mu podaří zvládnout těžce poškozený Neptun natolik, aby se neroztříštili o tvrdý povrch planety. Neptun sténal jako živý člověk a jeho klikatý let se podobal letu netopýra.

Mark přeběhl očima displeje, které měl před sebou, a s úlevou zjistil, že to s Neptunovým poškozením není tak zlé. Jediné, co mohlo být opravdu velkým problémem, byla roztříštěná anténa dálkového spojení. Dírou v trupu, kterou vykousl výbuch, sice rozžhavený vzduch planety zničil nejen sestupový modul, ale také všechno ve skladišti číslo dvě. To však neohrožovalo jejich životy. Zřejmě však dostaly co proto i nosné plochy.

„Pokusím se nás posadit někde poblíž pobřeží.“

„Možná by to chtělo,“ řekl Mark, „někde nedaleko Ferrumu.“

„Myslíš to malé královstvíčko, co je z pevniny chráněné vysokými horami a z moře silnou flotilou?“

„Přesně to,“ kývl Mark a zašklebil se, neboť prudký náraz otřásl nešťastným Neptunem tak, že si málem ukousl jazyk.

„To by nebylo marné, ale podle map je to tam samá hora. Nevím, jestli se mi tam podaří slušně přistát s takhle poškozeným Neptunem,“ procedil mezi zuby Ray.

Neptunem to házelo, jako kdyby byl papírovou vlaštovkou letící tropickou bouří. Mark mírně zezelenal.

„Víc nemůžu dělat,“ řekl Ray, který telepaticky zachytil Markovy pocity.

„Já vím,“ cedil Mark Stone mezi zuby, protože si byl vědom, že kdyby otevřel víc ústa, přišel by o onoho panáka dobré whisky.

***

„A je to,“ otíral si imaginárně špinavé ruce Ray, když dokončil nezbytné opravy. „Lepší to nebude.“

„Jak to vypadá?“

„Můžeme s tím letět i mezi planetami, ale podprostorový skok nepůjde ani náhodou. Náhradní součástky byly ve skladišti dvě, a pokud je výbuch rakety nezničil, vylétly do vesmíru s unikajícím vzduchem a najít je nemáme šanci.“

„Vysílačka je na tom přesně stejně. Takže jediné, co můžeme udělat, je vyčkat, až pro nás generál Khov pošle záchrannou výpravu,“ mnul si zamyšleně bradu Mark Stone.

Ray se na něj zpytavě podíval a pak se chápavě usmál:

„To bude mít hromada tvých kolegů druhé Vánoce, co?“

„Hm,“ zavrčel Mark. „Ale nedá se nic dělat.“

„Schováme Neptuna do jeskyní, které zaznamenaly přístroje při přistání v hraničních horách, které jsou na mapě…“

„… a pak se vypravíme do hlavního města. Alespoň uděláme to, kvůli čemu jsme sem přišli.“

2.

Mark seděl pohodlně na zvířeti, které vzdáleně připomínalo koně, jen hlava vypadala spíš jako vypůjčená od berana. Zatočené rohy směřovaly kupředu a zvíře je umělo využívat, což zjistili, když jejich tábor v lese přepadla smečka místních šelem a berakové, kteří se utrhli, z nich nadělali fašírku.

Obě zvířata dostali výměnou ve vesnici, kde Mark ukázal kovářovi, jak vylepšit sedlo. Třmen totiž místní zatím neznali, ale okamžitě pochopili, jakou výhodu jim skýtá. Sice tím Mark porušil několik předpisů SDPP, ale Rayovi se v té chvíli z neznámých důvodů zasekl záznamový systém a inkriminovanou scénu nenatočil.

Oba byli vystrojeni jako potulní rytíři. Nebyla to ideální varianta, protože by jen velmi obtížně zvídavému veliteli vysvětlovali, jak se do Ferrumu dostali, ale za kupce se vydávat nemohli, scházelo jim k tomu vhodné zboží.

Vyjeli na kopec a před nimi se objevila úrodná dolina. Lány se vlnily v mírném větru a malé městečko na jejím dně vypadalo jako ztělesnění klidu, míru a pohody.

Mark pobídl svého oře a pomalým, loudavým krokem se blížili k městečku.

„Budeme tam akorát k obědu,“ liboval si Mark.

Z městečka vyrazilo pět jezdců a podle rychlosti, kterou vyvinuli jejich berakové, měli evidentně naspěch. Ujížděli směrem k Markovi a Rayovi. Android na sebe rychle navlékl košili a také prošívanou kazajku, která v sobě skrývala destičky ze speciální umělé hmoty, vypadající jako železné šupiny.

„Máš nastavený opasek?“ zeptal se Ray Marka a v jeho hlasu zazněla nefalšovaná starostlivost.

Ochranný pás byl skutečným zázrakem pozemské techniky. Vypadal jako obyčejný opasek s velkou kovovou přezkou. Vytvářel kolem těla elektromagnetické pole, k jehož porušení bylo zapotřebí síly větší, než vyvine atomový generátor v přezce. Dokázal neutralizovat nejen klasické střely, ale i laserové paprsky. Jedinou jeho nevýhodou bylo, že při kontaktu s domorodci bylo třeba snížit intenzitu pole, aby jeho uživatel nevzbudil podezření. A poněvadž pole bylo pružné, nárazy, k nimž docházelo, byly velmi bolestivé. Při každém návratu z mise Mark jen počítal nové modřiny, které utržil.

„Samozřejmě,“ ušklíbl se Mark nad androidovou starostlivostí.

Z městečka v té chvíli vyrazilo několik pronásledovatelů.

„Mají uniformy,“ poznamenal Ray, jehož elektronický zrak překonával i velmi silné dalekohledy.

Prchající pětice si všimla dvou jezdců před sebou a zabočila do lánu. Ve vysokém stébloví prakticky jezdci zmizeli. Pronásledovatelé se zastavili na kraji pole a vyčkali, až k nim Mark s Rayem dojedou.

„Proč jste je nezadrželi?“ štěkl na oba muže velitel hlídky.

„Byli od nás stejně daleko jako od vás,“ odpověděl klidně Mark a mírně se na muže usmál.

Nicméně významně položil ruku na rukojeť meče a naznačil tím, že dál nemíní poslouchat tento tón.

„Pojedete s námi!“ rozkázal velitel a jeho hlídka obstoupila oba cestovatele.

„Máme stejnou cestu,“ přitakal Mark. „Nicméně sdělíte nám důvod, proč bychom měli jet s vámi? Jsem rytíř Mark a toto,“ ukázal na Raye, „je můj sluha Ray. Nejsem zvyklý, aby se mnou někdo mluvil tímto tónem!“

„Nezadrželi jste zločince, na něž je vypsána královská odměna.“

„To je tak vysoká, nebo ji vypsal král?“ nedalo Markovi.

„Nedráždi hada bosou nohou,“ poslal Ray Markovi varování.

„Obojí!“ prskl nakvašeně důstojník.

„Tak to mě opravdu mrzí, že jsme nemohli zasáhnout. Peníze se hodí vždycky,“ pokrčil rameny Mark.

„To se ještě uvidí,“ ukončil debatu důstojník. „Soudce rozhodne, jestli jste se tu ocitli jen náhodou, nebo jestli jste jejich spolupachatelé!“

Markovi zbělely nad tou urážkou prsty, které měl ovinuté kolem jílce meče. A teprve pevná Rayova ruka, kterou ucítil na rameni, ho uklidnila.

„Jedině to, že konáte svou povinnost, vás zachránilo od souboje pro urážku na cti,“ zavrčel Mark a násilně odtáhl ruku od meče.

„Pokud vás soudce osvobodí, budu vám k dispozici.“ Oči důstojníka se zúžily potlačovaným vztekem.

To už Markovi stačilo, aby se ovládl natolik, že se dokázal na důstojníka pousmát:

„Předpokládám, že se nebudete snažit odebrat nám zbraně. Pojedeme s vámi, protože stejně míříme do Ferrumu.“

„Když mi dáte své slovo, že s námi pojedete v klidu, zbraně vám ponechám,“ zklidnil se i důstojník.

Mark pobídl svého beraka a pomalu se rozjel dál po cestě k městečku.

„Vzhledem k tomu, že do Ferrumu je daleko a nedostaneme se tam dřív než pozdě večer, měli jsme v úmyslu se tady v té vesnici najíst.“

„Dobře,“ uznal důstojník rozumnost Markova návrhu.

***

Projížděli rozlehlým lesem, když Ray upozornil Marka:

„Máme společnost. Třicet metrů před námi je nějaký organický materiál. Nejsem schopný rozeznat, co to je.“

Mark nadsedl v sedle a uchopil jílec meče. Mark i Ray tudíž nebyli překvapeni, když z lesa vyrazil jako blesk tvor velikostí podobný bájnému šavlozubému tygroidovi z planety Ciernyen. Nebyl o moc menší než berak, na němž seděl Mark. Jeho nazelenalý, flekatý kožich splýval v lesním přítmí s pozadím, proto si ho místní nevšimli. Mark tasil meč a pevnou rukou přesvědčil svého beraka, že plašit se nemá smysl.

„Pasmar!“ vykřikl důstojník a snažil se uklidnit svého střečkujícího beraka.

To již Mark vyrazil proti pádícímu zvířeti. To na okamžik zpomalilo, protože s něčím takovým nepočítalo. Když Mark míjel útočící zvíře, sekl ho do svalnaté šíje. Rána v té rychlosti nebyla přesná, nicméně se meč hluboko zabořil do plece zvířete. Vyrazilo ohlušující řev. Avšak pokračovalo v útoku. Vojáci se snažili zkrotit svá poplašená zvířata, a tak si nikdo nevšiml tenkého rudého paprsku, který vyšlehl z Rayova ukazováku. Tam měl android zabudovaný silný laser. Samozřejmě že ho nesměl používat a jeho instalace byla proti všem předpisům, ale zatím na toto Rayovo vylepšení nikdo nepřišel. A kde není žalobce, tam není ani soudce. Paprsek prošel hladce dravcovou lebkou a spálil jeho mozek. Pasmarovy přední nohy podklesly, zvíře udělalo prapodivný přemet a po zádech jelo ještě kus po prašné cestě. V té chvíli se již Mark vracel, a protože si domyslel, k čemu došlo, přibrzdil svého beraka a jediným silným úderem roztříštil pasmarovu hlavu. Kusy šedavé mozkové hmoty se rozlétly na všechny strany. Mark seskočil z beraka.

„Něco takového jsem ještě neviděl!“ vykřikl nadšeně důstojník, když dojel k Markovi, který si prohlížel mrtvé zvíře. „Pane, jste hrdina! Vynikající bojovník!“

Chtěl poplácat Marka po rameni, ale vtom si uvědomil, že se vlastně jedná o vězně, a tak se zarazil.

„Musíme se tady utábořit na noc,“ řekl nyní už klidněji. „Vojáci stáhnou kůži, protože ta je nádherným darem pro krále. Navíc veškeré maso nedokážeme odvézt a bylo by velmi smutné ho tu nechat mrchožroutům. Je to vyhlášená delikatesa. Sice nám ho neupraví královský kuchař, ale i tak…,“ olízl se v předtuše vynikající večeře. „Jmenuji se Relad Barnen a jsem rytířem krále Falona Pátého.“

„Pane, o půl míle dál je příhodná mýtina, kterou protéká potok s velmi dobrou vodou,“ ozval se jeden z vojáků, kteří již pracovali na mrtvém zvířeti.

„Ano, pamatuji se na ni,“ souhlasil důstojník a díval se, jak se jeho muži pustili do stahování mohutného predátora.

Když stáhli kůži z levé zadní tlapy, nechal je odříznout ji a s dalším vojákem, následován Markem a Rayem, se vydali na místo, kde se hodlali utábořit.

„Máme problém,“ Ray se vážně podíval na Marka, „mám poškozený laser, budu ho moct používat jen občas.“

„Budeme se muset obejít bez něj,“ odpověděl stejným způsobem Mark.

***

„Byli jste už někdy ve Ferrumu?“

„Nebyli,“ zavrtěl hlavou Mark. „Jsem ve vašem království jen několik dní. Naše loď ztroskotala na severu, nedaleko nějakého ostrůvku. Nezachránili jsme toho mnoho, a tak jsem se rozhodl, že se vydám do hlavního města, kde buď najdu službu, která mi přinese určitou finanční sumu, anebo nastoupím na nějakou loď a odjedu domů do Deranty.“

„Vy pocházíte z Deranty?“ podivil se Relad. „Nikdy jsem se nesetkal s rodilým deranťanem. Ta země je tak daleko, že se tam možná dostal některý z našich obchodníků, ale jinak určitě nikdo.“

„Taky už jsem z domova několik let,“ přitakal Mark Stone. „A toulky už mě unavují.“

„To je dobře, že jsme o tom ztroskotání slyšeli v hospodě na pobřeží, co?“ poznamenal Ray. „Alespoň nám nemůžou dokázat, že lžeme.“

„To mění situaci,“ opřel se o hrušku sedla Relad. „Máte někoho, kdo by vám mohl potvrdit tuto informaci?“

„Nevím,“ pokrčil rameny Mark, „po té bouři jsem se probral na pustém pobřeží a nikoho z lodě jsme již nepotkali. Beraky jsem koupil za poslední peníze a jinak vlastním jen to, co mám na sobě. A také svého sluhu.“

„Nicméně vás musím předvést před královského soudce, protože jste se nachomýtli k nezdařenému pronásledování králem hledaného zločince.“

„Mimochodem,“ nedalo to Markovi, „proč jste nepokračovali v pronásledování?“

„To není pole. To jsou doupata pasmarů. Tam se může pustit člověk jen opravdu v zoufalé situaci.“

„A to pronásledovatel určitě není,“ uchechtl se Ray.

„Maximálně ohlásí, že se o ně postarali pasmarové,“ souhlasil s ním Mark.

***

„Marku!“ řekl tiše Ray a uchopil Stonea za rameno a stiskl, až to zabolelo. „Zachytil jsem slabé dzeta vlnění.“

Stáli na jednom z malých náměstí města Ferrumu. Mělo tvar nepravidelného šestiúhelníku, jehož strana měla asi padesát metrů. Do každého z rohů ústila jedna ulice. Náměstí vévodil chrám místního boha deště a větru, kterého všichni ferrařané uctívali. Většina z nich patřila k námořnictvu, takže to bylo docela pochopitelné. Domy patřily bohatým šlechticům a bylo to na nich vidět. Sloupoví, prolamovaná průčelí, chrlíce nejrůznějších tvarů je zdobily ve velkém množství.

„To není možné! Podprostorovou vysílačku tady nikdo mít nemůže,“ vrtěl hlavou Mark Stone.

„Je to slabé a jde to přibližně z chrámu boha Keji-vala,“ pohodil Ray hlavou směrem k výstavné budově.

„Nemůžeme tady dělat moc velký zmatek,“ oponoval Mark. „Vždyť teprve předevčírem nás královský soudce osvobodil z podezření o napomáhání státním zločincům.“

„To je pravda!“ Ray si dal ruce v bok, narovnal se a přitom se nenápadně rozhlédl. „Kromě toho nás sledují. A mám pocit, že to bude někdo z králova okolí. Takže zase tak moc nám nevěří.“

„Jdeme! Jednou jsme se rozhodli prohlédnout si město a zkusit najít nějakou práci, tak se nebudeme zdržovat. Je tu sice Reladova nabídka, ale tam bychom se museli upsat na dva roky, a kromě toho sloužit jako obyčejný žoldnéř se mi zase tak moc nechce.“

Mark se podíval na špičky svých bot, jako kdyby na nich mohl najít odpovědi na své otázky, ale nic tam nenašel.

„Půjdeme do přístavu,“ pokračoval po chvíli, „uvidíme, jestli tam na něco nenarazíme. Sem se vrátíme v příhodnější chvíli.“

„Dobře,“ souhlasil Ray.

***

„Teda už jsem zažil ledacos, ale takový smrad a množství odpadků ještě ne. A to jsem byl i na Zemi…“

„Já vím,“ přerušil ho Ray. „Tady ještě o kanalizaci neslyšeli.“

Došli na břeh široké řeky, která se vlévala do moře. Jejího ústí využili místní stavitelé jako rozlehlého přístavu. Už se začalo stmívat a Mark se rozhlížel po nějaké vhodné hospodě, kde by ukojil svůj narůstající hlad.

Vál lehký větřík, který ještě více zhutňoval zdejší smrad.

„Nevím, jestli to bude vhodné zkoušet to tady,“ poznamenal Ray, když z hospody, kterou označoval zrezivělý a ve větru skřípající vývěsní štít, vylétl vysokým obloukem muž a rozplácl se v hromadě odpadků.

Dveře hospody se ani nezavřely, neboť prvního letce následoval další. Vypadal ještě hůř než ten první. Zatímco ten si pouze držel ruku, na níž měl dlouhou řeznou ránu, z které hojně tekla krev, druhý měl rozseknutou tvář, takže to vypadalo, jako kdyby měl ještě jedna rozšklebená ústa, ale posazená poněkud nesymetricky a šikmo. První vyhozený host se potácivě zvedl a zamířil dolů k přístavu, druhý zůstal ležet na odpadcích a sténal.

„Myslím, že máš pravdu,“ konstatoval Mark. „Museli bychom to tam nejdřív trochu zpacifikovat a na to nemám dneska náladu. A navíc jméno té hospody ve mně nevzbuzuje velkou důvěru.“

Ray vrhl rychlý pohled na štít a přeluštil skoro nečitelná písmena. „U vykuchanýho námořníka,“ přeslabikoval a usmál se poněkud koženým úsměvem. „Pokud to myslil původní majitel vážně, tak bych tam být tebou opravdu nechodil.“

Mark na okamžik zaváhal, neboť nevěděl, jestli to Ray myslel vážně, ale přece androidi nemají velký smysl pro humor. Mávl nad tím v duchu rukou a zamířil ulicí, kterou přišli, nahoru do města. Neudělal ani pět kroků, když z hospody vyběhli čtyři muži a vrhli se za nimi. Mark se otočil a tasil meč. Totéž udělal i Ray. Ustoupili k domu, aby si chránili záda.

Muži byli oblečeni jako námořníci, měli plátěné kalhoty, kazajky a na hlavách kožené hučky podivného tvaru. Byli opálení do tmavohněda. V rukách třímali něco mezi dlouhou dýkou a mečem. Jen jeden měl v ruce skutečný meč. S řevem se vrhli na oba muže. Mark se zpočátku chtěl pokusit o nějaké vysvětlení, ale muži byli natolik opilí, že to nemělo cenu. Čtveřice uměla se svými zbraněmi zacházel velmi dovedně, ale proti Markovi a Rayovi neměli šanci, i když byli v přesile. Mark Stone zachytil zbraň jednoho z útočníků svým mečem, krouživým pohybem ji vytrhl muži z ruky a odhodil daleko stranou. Pak košem meče zasáhl muže do hlavy a ten v bezvědomí padl k zemi. Mezitím se Ray vypořádal také s jedním z útočníků. Muž s mečem dorážel na Marka a byl velmi nepříjemným protivníkem, zvlášť když z vysoké boty vytáhl dýku s velkou záštitou, kterou používal nejen k obraně, ale i k útoku. Nicméně oba, jak Mark tak i Ray, se nyní již bavili. Jejich protivníci byli odsouzeni k porážce. Byla to jen otázka času. Ray elegantním úkrokem uhnul zběsilému útoku svého soupeře a napodobil Marka. Vyrazil svému protivníkovi zbraň z ruky a hlavicí meče ho poslal do bezvědomí. Muž ještě udělal jeden dva kroky, narazil do zdi a pak se sesul k zemi. Marka škrábl jeho soupeř na rameni, ale ochranný pás zabránil zranění. Muže to natolik překvapilo, že si ani nevšiml přilétající androidovy pěsti. Zadunělo to, jako když se praští do dutého sudu.

„Moc rozumu v hlavě asi nemá,“ okomentoval ukončení šarvátky Mark.

„Taky se mi zdálo,“ pokrčil rameny Ray.

V té chvíli se ozval dusot nohou obutých do masivních kožených bot a ulicí se přiřítila hlídka královských zbrojnošů. Obstoupili je a namířili na oba pozemšťany píky, jimiž byli ozbrojeni. Teprve v té chvíli dosupěl jejich velitel, malý podsaditý chlapík s mečem u boku.

Nohou převrátil jednoho z bezvládných útočníků a zarudlá, zpocená tvář se mu rozzářila:

„Seberte je!“ štěkl seržant vysokým, mírně pisklavým hlasem. „To je Šílený Klíčník!“ tentokrát v jeho hlasu už bylo nadšení. „Mohli byste mě, pánové, následovat na strážnici?“

Markovi se to příliš nepozdávalo, ale Ray klidně zasunul meč do pochvy.

„Za tohle nás nezavřou.“ sdělil Markovi. „To je pověstný pirát, kterého hledají skoro ještě víc než ty nešťastníky, co jsme je viděli…“

„Aha.“

„Navíc je na něj vypsaná dost vysoká odměna. Třeba ji dostaneme, to by nám na nějakou dobu vytrhlo trn z paty.“

Mark neřekl už nic a také zasunul meč do pochvy.

***

„To jste zase vy?“ zavrtěl nechápavě hlavou Relad Barnen, před něhož je předvedli. Nicméně jeho tvář se projasnila v okamžiku, kdy uviděl zajatce, které přivedla hlídka.

„Seržante, jak jste přišel k těm zajatcům?“

„Tyhle dva,“ ukázal zarudlý seržant na Marka s Rayem, „je zmlátili v přístavu. Když jsme na místo dorazili my, už nebylo co řešit.“

„Vy jste… vy jste…,“ koktal Relad a měl doširoka otevřené oči, „vy jste zvládli Šíleného Klíčníka?“

„Co je na tom tak strašně divného?“ nedalo to Markovi.

„Můžete jít a jeho,“ ukázal na spoutaného piráta, „zavřete zvlášť a hlídejte osobně. Seržante, pokud nechcete skončit v poslední posádce na hranicích, tak vám nesmí uniknout!“

Žoldnéři opustili místnost a zanechali tam Marka s Rayem a Relada Barnena stále ještě vyvedeného z míry.

„Věděli jsme o něm,“ opřel se Relad lokty o stůl a tvářil se zamyšleně, „měli jsme zprávy o tom, že je ve městě, ale nikdo si na něj netroufl. Je tak vynikající šermíř, že se dokázal vysekat z mely, když ho obklíčilo osm vojáků.“

„To teda toho moc neumějí,“ poznamenal telepaticky Ray.

„Navíc se tady narodil a město zná jako své boty, nemluvě o tom, že tu má hromadu pomocníků. Jak jste se k němu dostali?“

„Byli jsme se podívat dole v přístavu,“ řekl pomalu Mark, „a tam nás z neznámého důvodu napadl. Možná si nás s někým spletl. Ale měl smůlu.“

„To tedy máte pravdu,“ nadšeně souhlasil Relad. „Teď ho čeká aréna. Poprava by byla sice vhodná, ale takhle to bude větší zábava.“

„Jaká aréna?“ zeptal se mírně nechápavě Mark.

„Starý Řím,“ upozornil ho Ray dřív, než Relad stačil něco říct.

„Aha,“ klepl se do čela Mark Stone. „A hry budou kdy?“

„Za čtyři měsíce. Ale teď se vraťme k vám. Předpokládám, že král vás bude chtít vidět při nejbližší audienci. Ten pirát mu už dlouho pil krev. A je pravděpodobné, že vypsanou odměnu opravdu dostanete. Takže, kde vás mohu najít, kdyby to bylo potřeba?“

„Zatím bydlíme v kupecké čtvrti, v hostinci Zelený bazilišek.“

***

Byla hluboká noc. Oba místní měsíce byly sice v úplňku, ale mohutná mračna pokrývala již druhý den oblohu. Déšť se z nich lil prakticky neustále. Ulicemi Ferrumu tekly potůčky vody a odnášely splašky z celého města do moře. Byla lezavá zima, kterou ještě zesiloval vítr vanoucí z moře.

Mark s Rayem šli ulicemi k chrámu boha Keji-vala.

„Nejsem si jistý, že je to ten nejlepší nápad,“ vrčel Mark, kterému studená voda zatékala za krk.

„Celé dva dny tu byly bohoslužby,“ oponoval Ray. „Kněží to přece nemohou fyzicky vydržet. Musejí si také někdy odpočinout. Je jich tam jenom osm. Spočítal jsem je. Nemohou se střídat.“

Mark jen pokrčil rameny a přestal odporovat. Možná právě proto, že ten pohyb vytvořil v plášti škvíru, kterou mu na kůži chlístla další porce ledové vody.

Přešli tiché náměstí a úzkou uličkou obcházeli chrám. Jak věděli z předchozích průzkumů, byla tam ve vysoké zdi branka. Ray si od ní udělal klíč, či spíše paklíč.

„Ani to neskříplo,“ komentoval svůj výkon při odemykání.

Protáhli se na malý dvorek, přešli ho a dalšími menšími dvířky, tentokrát nezamčenými, prošli do vnitřních prostorů chrámu.

„Počkej tady na mě,“ vyslal své přání Ray. „Mělo by to být někde v oblasti obětiště. Přece jen v té tmě líp vidím. Infračervené vidění je výhoda, kterou nemáš. A navíc lokátor dzeta vln mám také já, takže není co řešit.“

Mark jen pokrčil rameny, protože věděl, že android má pravdu. Opřel se o zeď a popotáhl. Vypadalo to na pořádnou rýmu. I když byl očkovaný a imunizovaný proti všem chorobám, nastydnutí mezi ně nepatřilo.

Ray se podél zdi pomalu šoural chodbou. Ani pro jeho upravený zrak tu nebyl přebytek světla.

V chrámové lodi to bylo jiné. Olejové lampy vydávaly třepotavé žluté světlo a nebylo jich zas tak málo.

„Osm,“ cvaklo Rayovi v hlavě.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Mise na Šámatu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.