Jaroslav Konvička

MAMINCE SE BUDEŠ LÍBIT

Jaroslav Konvička

MAMINCE SE BUDEŠ LÍBIT

Copyright © Jaroslav Konvička

https://jaroslavkonvicka.wixsite.com/spisovatel, 2020

Motiv na přebalu © www.postermywall.cz

Obálka & sazba © Nakladatelství MaHa

© Alena Laňková

© Nakladatelství MaHa, www.nakladatelstvi-maha.cz, 2020

ISBN 978-80-88363-14-9

Tato kniha ani její část nesmí být kopírovány, rozmnožovány ani jinak šířeny bez písemného souhlasu vydavatele.

1.

Zbývá už jen jeden den, uklidňovala se Alena, když se jeden z žáků páté třídy rozhodl poměrně důrazným způsobem požádat svou spolužačku, aby držela… to slovo na pí…

Je 20. prosince 2018. Čtvrtá hodina. Už jen jeden den. Zítra budou mít všichni ti rozmazlení haranti besídku, takže polož to dřevěné pravítko a uklidni se. Už jen jeden den!

Když si třída po chvíli všimla dlouhého pravítka z devadesátých let v ruce učitelky, všichni rázem ztichli a navázali raději na předstíraný zájem o vánoční komedii Sám Doma, která jim připadala jako z minulého století, což čistě technicky vzato byla. Navíc při tom byli nuceni číst české titulky. Naštěstí pro Alenu se již konec hodiny blížil, takže se rozhodla nácvik vojenského plazení Pepy Kučery pod lavicemi spolužaček ignorovat. Stejně spadal do inkluze.

Proč si ho ta Britney Spearsová sakra nehlídá?! Rozčilovala se Alena v neslyšném soukromí své mysli. Mladá asistentka, která měla na Pepíčka dohlížet, si totiž raději esemeskovala s přítelem, což už paní učitelka nedělala hodně, hodně, hodně dlouhou dobu. Možná déle, než bylo zdrávo.

„Osm, sedm, šest, pět,“ začali chlapci z 5. B odpočítávat konec hodiny.

„Čtyři, tři, dva,“ přidaly se i dívky, takže třída nabírala na hlasitosti.

„JEDNÁÁÁ!!!“

Nic. Ticho.

Hajzlíci mrňaví, ulevila si opět v neprostupném tichu své mysli Alenka, načež se z chodby ozval školní zvonek.

Pepa Kučera vyběhl ze třídy jako první a se zvířecím rykem si to chodbou pelášil dál až do ztracena. Jako druhý dveřmi proběhl Libor Ptáček s ušními bubínky rvoucím „Jupííí!“ Teprve poté se ze třídy znuděně vyšourali ostatní žáci. I asistentka vstala a s předstíraným úsměvem Aleně přikývla na rozloučenou. Měly se vidět až v novém roce. Angličtinu už zítra páťáci mít nebudou.

Alena poloupřímný úsměv opětovala, sbalila si věci a odešla do kabinetu, který sdílela se svou kolegyní. Původně to byl spíše sklad přírodopisných pomůcek, ale pro angličtinářky už ve škole zkrátka nebylo místo, takže spolu s vycpaným tchořem, havranem, kunou a mikroskopy z 80. let sdílely úzkou nudli, napůl oddělenou skříňkou, aby měly obě alespoň náznak soukromí.

Alena se těsnou uličkou mezi skříní a zdí protáhla do své části kabinetu. Do té stinné části. Rozdělit kabinet a vytvořit tak částečné soukromí byl vlastně nápad její kolegyně Martiny. Za těch pár minut relativního ticha byly ovšem vděčné obě.

Svůj klasifikační sešit hodila do šuplíku. Na poslední hodině už nebylo třeba předstírat aktivitu. Stačilo vydržet posledních pětačtyřicet minut a podívat se ten den již potřetí na druhou polovinu oblíbené komedie Sám doma.

A nikoho nezmlátit. A nenechat se odvézt do Opavy, pokusila se Alena žertovat sama se sebou.

Pro ty z vás, kteří nejste z jejího kraje, v Opavě má sídlo psychiatrická léčebna. Když tedy někoho z Moravskoslezského kraje takzvaně „odvezou do Opavy“, obvykle to nevěstí nic dobrého.

Alenino sebepovzbuzování bylo přerušeno náhlým otevřením a zavřením dveří. Do kabinetu hbitě vnikl Boris, školní ajťák a učitel informatiky. Zjevně se nehodlal zastavit u pouhého vniknutí do kabinetu, protože Martinu sedící u svého stolu okamžitě zezadu popadl za prsa, nazval ji čičinkou a začal ji vášnivě líbat na šíji. Byl tak rychlý, že ho nestačila včas informovat, a nemohla pořádně mluvit, protože ji jazykem šimral na krku, což u ní vzbuzovalo nekontrolovatelný smích. Když Boris židli i s Martinou otočil k sobě, aby se mohl vkleče věnovat jejímu úctyhodnému dekoltu, Alena se opatrně zaklonila a vykoukla zpoza skříně.

„Ahoj, Borku,“ oslovila jej rozpačitě.

„Do prdele! Už zase!“ vyskočil v leknutí Boris, zatímco Martina si s pubertálním chichotáním spravovala halenku. „Marti, to mi sakra nemůžeš říct?“

„Když ty jsi takovej divoch, že to nikdy nestihnu.“

Boris se usmál.

„No nic holky, tak na večírku,“ řekl a mrkl očkem na svou obdařenou milenku. Ta na něj vytřeštila oči a přitiskla si ke rtům výstražný ukazováček.

„Co jé?“ zeptal se překvapeně Boris.

Martina ty oči vytřeštila ještě víc.

„Jo ahá, do prdele, už mlčím.“

„Běž už radši, prosím tě,“ odháněla jej gesty Martina. Alena předstírala, že si hledí svého, a že nic neviděla.

Když Boris odešel, mělo akorát zvonit na další hodinu, takže se Martina zvedla, jakože půjde. Ve skutečnosti jen chtěla včas utéct.

„Večírek?“ zeptala se opatrně Alena a snažila se, aby vyzněla naprosto klidně, což bylo ovšem rozpoložení, na které si jen matně pamatovala.

„No, to je jenom taková malá slezina dneska večer. Pár lidí ze školy se má sejít U Mojžíše,“ odpověděla Martina a udělala krok směrem ke dveřím.

„Aha,“ poznamenala Alena opět, jako by ji to vůbec nezajímalo.

Zase jste mě, vy husičky, zapomněly pozvat, co? Jako loni. A jako předloni. A jako na tvoje narozeniny. Sedíš se mnou v kabinetu a není ti blbý mě prostě nepozvat. Radši ses o ničem ani nezmínila, abych náhodou nedostala pitomé nápady a nezkazila vám tu vaši velkolepou párty svou nudnou a nevkusnou přítomností, co? Čičinko kozatá! Počkej, ty mrcho, za pět let už ti budou z hrudníku jen viset dvě takové…

„Jestli máš čas, tak se zastav. Budeme tam tak od šesti,“ přemohla se Martina a přerušila tím proud Alenčiných myšlenek z její soukromé říše.

„Já už něco mám, ale ty se hezky bav. Vy oba. Boris už požádal o rozvod?“

Tahle otázka Martinu očividně překvapila.

„Ne,“ vytáhla ze sebe rozpačitě. „Ne, je to těžký, když má dvě malé děti.“

Doufám, že tebe zbouchnul taky, čičinko.

„Aha.“

Tohle „aha“ Martinu bolelo.

„No snad se to brzy vyřeší,“ dodala Alena, a po dlouhé době se začínala cítit jako vítěz. Bylo jí to umožněno na necelé tři vteřiny.

„A co ty? Chystá se nějaký vánoční románek, nebo se pořád ještě oklepáváš z toho posledního?“

Alenčin vnitřní úsměv poněkud povadl. Pak se ozval zvonek.

„Promiň, musím jít. 4. B je schopna to tady bez dozoru celé zbourat,“ vymluvila se.

Cestou do třídy zahlédla ještě na schodišti o patro výš tři kolegyně. Čeština, Matika, Dějepis. Bavily se o něčem, co znělo jako večírek U Mojžíše. Aleně se podařilo zachytit větu, kterou lze zařadit do zákonů schválnosti.

„Hlavně doufám, že nikdo nepozval Bridget Jonesovou.“

Alena moc dobře věděla, že jí tak její dokonalé kolegyně přezdívají. Raději tedy počkala, až se rozejdou do tříd. Potom se jí podařilo dotlačit poslední hodinu do zdárného konce. Nikoho nemusela zmlátit dřevěným pravítkem z 90. let. Dokonce ji ani nemuseli odvážet do Opavy. Zbytek dne už nějak zvládne, říkala si.

2.

Oběd v jídelně byl stravitelný. Rozhodně to bylo stokrát lepší, než ty pokusy o jídlo, které se vařily v době, kdy ještě sama chodila na základní školu. Zaměstnavatel jí na větší část přispíval, takže fakticky za každý den zaplatila jen pouhých 25Kč, což se jí jako učitelce náramně hodilo. Už jen proto, že za svůj byt 1+1 platila osm tisíc měsíčně.

Alenka však s penězi hospodařila dobře, jak ji to tatínek naučil. Během jejího dětství si sice čas od času maminka vydupala, že je třeba vyměnit starý gauč za nový, protože sousedka z druhého patra to dělá pravidelně, avšak Alenka spíše inklinovala k radám tatínka.

Proto ze mě vyrostla taková slušná, hodná a milá holka, co si nemůže udržet pořádného chlapa.

Mirek, ten ničema, raději zdrhnul za svou ex, která měla pověst té největší rajdy v okolí. Lukáš, ten zvrhlík, toho načapala, jak si to pro změnu rozdává s její ex. Ex-kamarádkou. No a Dalibor? Ten jediný vypadal jako slušnej chlap. Choval se k ní tak, jak se muž k ženě chovat má. Nepokukoval po ostatních, když spolu šli za ruce po městě, zaplatil za ni celou večeři v restauraci a byl dokonce ochotný seznámit se s Vávrovými. Mamince by se sice nelíbil, protože nevydělával dost peněz, ale člověk nemůže být vybíravý.

Jenomže Daliborovi jsem připadala moc zamlklá.

Cestou z jídelny se ještě chtěla zastavit na náměstí a projít si vánoční trhy. Nasávat tu předvánoční atmosféru už jí ale připadalo trapné. Navíc se to tam hemžilo jejími žáky.

A tak nezbývalo nic jiného, než odnést tácek s prázdným talířem, popřát kuchařkám pěkné svátky a nakoupit dárky. Už měsíc si totiž lámala hlavu, co komu koupí. Nikdo nebyl schopen se vyjádřit, a maminka si na pěkné dárečky potrpěla. Těmi ji ale každý rok dokázala oslnit jen Věrka, Alenina starší sestra. Pracovala jako manažerka v jedné farmaceutické firmě, takže se na ceny obvykle moc nedívala. Bydlela v Ostravě a žila si pohodlným životem vyšší střední třídy. Spolu se svým manželem samozřejmě. Vašek se živil jako pojišťovací agent.

Otravnějšího a ukecanějšího chlapa neznám.

Alenku poněkud unavoval, ale mamince se líbil, protože vydělával dost peněz.

Ne, že by to snad naše Věruška potřebovala.

Někdy si Alenka myslela, že ji snad máma nemá ráda. Věru, jak se zdálo, měla rozhodně radši.

Čas se každopádně krátil. Na nákup dárků už jí zbývaly jen pouhé čtyři dny, což by nemuselo stačit, takže se z jídelny vypravila rovnou do bývalého obchodního domu PRIOR, kde by se snad něco najít mohlo.

Všechna velká obchodní centra byla daleko. Ostrava, Olomouc, Opava, dokonce i Bruntál toho nabízel víc než Leopoldov, ve kterém stály jen velké hypermarkety jako Albert, Kaufland a Lidl, nebo vietnamské obchůdky s textilem. Pro sebe nakupovala právě tam, kvůli ceně, ale dárky by se u Vietnamců nakoupit neodvážila. Už tak musela poslouchat módní rady své matky. „Proboha, Aleno, copak je ještě 20. století? Proč si nezajedeš do Ostravy, do Karoliny. Věruška by tě potom domů určitě hodila. Když ne ona, tak Václav.“

Při vstupu do PRIORu ji čekalo nemilé překvapení. Byla si moc dobře vědoma, že obchodní dům je už tři roky poloprázdný. Nedávno zde ale vypověděl smlouvu její oblíbený krámek se vším, tedy se speciálními šampóny bez chemie, s čaji ze Srí lanky, s neobvyklou drogerií, dekoracemi a všelijakým harampádím, kterému sice nerozuměla, ale bylo hezké na dívání. Prodavačka jí každý rok dokázala poradit. Prakticky polovinu dárků vždy nakoupila právě tam. Tentokrát už v PRIORu zbyla jenom drogerie TETA, TESCOMA, směnárna a obchod s nábytkem, na který Alena neměla, takže se jej ani neobtěžovala navštívit.

Ještě papírnictví.

Pravda, bylo tam ještě papírnictví.

Vzhledem k situaci a časovému presu to vzala pěkně hopem a bez přemýšlení nad tím, co komu daruje. V tašce si tedy odnášela sadu keramických nožů, tři parfémy, které nevybrala ani podle vůně, ani podle značky, nýbrž podle ceny, dále hrníček s nápisem „Nejlepší táta“ a v neposlední řadě diáře pro nový rok. V Albertu ještě pobere limitovanou edici piva Heineken. Tu tam mají každý rok. Maminka také jistě nepohrdne rozpustnou kávou značky Davidoff. Naštěstí není tak sofistikovaná, aby se vyznala ve výběrové kávě. Stále ještě pochází z generace „Standardka“.

Během nakupování v Albertu zahlédla docela pěkné flanelové košile, které by se tatínkovi mohly líbit. Rozhodla se tedy, že zavolá mámě. Rozhodnutí, jež pro ni vždy znamenalo osudovou chybu. Dnešek neměl být výjimkou.

„Ahoj mami, prosím tě...“

„Alenko, zlatíčko, dobře že voláš. Představ si, tvůj otec zřejmě začíná senilnět.“

„Cože?“

„Já věděla, že budeš stát za mnou. Táta se nám zbláznil. Představ si, on si usmyslel, že chce jet teď na stará kolena do Tater.“

„Na Slavkovský štít! Prý to běžně zvládají jak důchodci, tak předškoláci,“ ozval se v telefonu tlumený hlas táty.

„Mami, prosím tě, já na tohle nemám čas. Jsem v obchodě, a mají tady košile, které by se tátovi hodily. Řekni mi jeho velikost.“

„Alenko, jsi tam?“ ozval se z telefonu tátův, tentokrát již zřetelný hlas. „Prosím tě, vysvětli mamince, že v pětašedesáti se dá ještě ledasco zvládnout. Vždyť jsi nám sama vyprávěla, že jste tam s Daliborem potkali chlapa, co měl pětasedmdesát. A to jste šli na Rysý!“

„Jo, tati, ale ten chlap skončil u Popradského plesa. Já vážně nemám čas. Dej mi zpátky mámu. Potřebuju s ní něco pořešit… Haló? Haló! Haló!“

Zákazníci obchodního domu Albert už se po Alence začali otáčet. Bylo jich tam víc než dost, a všichni chtěli být u pokladny první.

„Au, proč tak křičíš, Aleno?“

„Mami, konečně, jakou velikost má táta? Chci mu koupit košili.“

„Alenko, zlatíčko, vždyť má košil plnou skříň. Snad si nemyslíš, že mu to budu pořád žehlit. Poslouchej, volala Věruška. Na Štědrý večer přijede i s Václavem. Tak jsem si říkala, jak to s tím Daliborem máte. Že bychom jako měli večeři v šesti.“

„Mami? Mami? Já tě neslyším. Je tu moc lidí a nějak to vynechává. Zavolám jindy, jo? Ahoj.“

Alena raději zavěsila. Frustrace za posledních pár měsíců už dosahovaly okraje poháru, který mohl každou chvílí přetéct. Popadla dvě košile velikosti XL a svižným krokem si to nasměrovala k samoobslužné pokladně. K té jediné volné, která byla pochopitelně volná z jednoho jediného důvodu - protože nefungovala. Musela si tedy vystát frontu.

Venku se mezitím setmělo a začalo mírně poprchávat. Vánoce byly opět na blátě, protože navzdory tomu, co nám roky říkal Václav Klaus, globální oteplování, jak se zdá, už dorazilo i do Česka. Alena tedy v rukou nesla dvě nákupní tašky plné dárků a čekala ji cesta domů. Pěšky to měla takovou čtvrthodinku. Doufala, že se mezitím nerozprší.

Na Revoluční ulici se z tajícího sněhu, který napadl před týdnem, vytvořily louže s poměrně zrádnou hloubkou. Stačilo, aby šel někdo příliš blízko u cesty, aby jedno z aut jedoucích příliš blízko chodníku vjelo právě do jedné z louží se zrádnou hloubkou, a chodec byl zaplaven přílivovou vlnou o výši dvou metrů.

Shodou okolností se zrovna v tu chvíli z nedalekého kruhového objezdu vymotal řidič Škody Superb. V nepovolené rychlosti najel na Revoluční ulici a pak, zrovna když Alenka obcházela skupinku tří mladíků zahalených cigaretovým kouřem, kteří jasně naznačovali, že jim chodník patří, vjel řidič superbu asi šedesátikilometrovou rychlostí přímo do zrádné louže a pocákal Alenku od hlavy až k patě.

Mladíci samozřejmě stačili včas uskočit, takže k nim dosáhl pouze mrak zbytkových kapiček. Jejich prvotní reakcí při pohledu na mladou učitelku byl smích. Poté se gentlemansky rozhodli, že jí nepomohou. Alena se v šoku zastavila, zatímco za břicho se popadající chlapci šli směle dál.

Cítila, jak jí voda proniká vrstvami oblečení na úroveň spodního prádla.

Zavřela oči a obličej nasměrovala vzhůru k Bohu, ve kterého nevěřila.

Vzápětí je ale otevřela a nahlédla do tašek, aby zkontrolovala dárky. Vypadalo to, jako kdyby v plné polní skočila do bazénu. Nebyl v tom žádný rozdíl. I do tašek jí nateklo. O kabelce nemluvě. Mobil přežil jen díky tomu, že se jednalo o původní verzi Nokie 6300, která vydrží všechno. Alenka si na historické artefakty potrpěla.

Chtělo se mi brečet.

Taky že ano. Po Alenčině tváři skutečně stekly dvě slzy. První náznaky přetékajícího poháru. Nebylo však možné rozeznat, co jsou slzy a co déšť. A to bylo moc dobře. Černá Škoda Superb totiž docouvala dobrých dvacet metrů až k ní.

Okénko spolujezdce se snížilo. Mihla se v něm nakloněná tvář řidiče, který neváhal, a při pohledu na Alenu okamžitě vystoupil z vozu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Mamince se budeš líbit.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.