KNIHY ELLIS PETERS

V NAKLADATELSTVÍ MYSTERY PRESS

Bratr Cadfael

Zázrak svaté Winifredy

Splátka růží

Připravujeme

Poustevník z Eytonského lesa

Jeden mrtvý navíc

Tato kniha je beletristické dílo. Jména, postavy, organizace, místa a události v ní uvedené jsou buď výplodem autorovy představivosti, nebo jsou použity ve fiktivním kontextu.

Tato kniha ani žádná její část nesmějí být kopírovány, zálohovány ani šířeny v jakékoli podobě a jakýmkoli způsobem bez písemného souhlasu nakladatele.

Copyright © Ellis Peters, 1986

Translation © Stanislava Pošustová-Menšíková, 2000

Cover Illustration © Lubomír Kupčík, 2020

Cover Art © Lukáš Tuma, 2020

Czech Edition © Mystery Press, Praha 2020

ISBN 978-80-7588-204-2 (epub)

ISBN 978-80-7588-205-9 (mobi)

Obsah

[ I ]

[ II ]

[ III ]

[ IV ]

[ V ]

[ VI ]

[ VII ]

[ VIII ]

[ IX ]

[ X ]

[ XI ]

[ XII ]

[ XIII ]

[ XIV ]

O autorce

Ukázka z chystané knihy Poustevník z Eytonského lesa

Z případů bratra Cadfaela již vyšlo

Přečtěte si ukázku z knihy Noční motýl

Přečtěte si ukázku z knihy Smrt má vůni inkoustu

[ I ]

Chladna trvala na jaře 1142 dlouho do dubna a ani na začátku května se příliš neoteplilo, takže všechno přicházelo pomalu a zdráhavě. Ptáci posedávali na střechách a hledali teplá místečka k hřadování. Včely dlouho spaly, spotřebovaly zásoby a bylo je nutno přikrmovat, nebyly ani žádné časně rozpuklé květy na stromech, které by opylovaly. Na zahradách nemělo smysl sít, protože všechna semena by shnila nebo by je v půdě příliš studené na klíčení něco sežralo.

I lidské záležitosti zmrazil tentýž ochromující chlad a zdálo se, že všechno zůstává v zimním spánku. Strany tajily dech. Král Štěpán po prvním rozjaření ze svobody a po velikonoční výpravě na sever, kde se snažil znovu navázat zpřetrhané nitky svého vlivu, onemocněl na jihu tak těžce, že se po celé Anglii rozšířila pověst o jeho smrti. Jeho sestřenice a sokyně císařovna Matylda opatrně přesunula své velitelské stanoviště do Oxfordu a tam trpělivě a marně vyčkávala, kdy se pověst promění v pravdu, čemuž se ovšem Štěpán tvrdohlavě bránil. Ještě si měl s onou dámou co vyřizovat a díky své konstituci se dokázal i s touto zhoubnou horečkou docela dobře vypořádat. Koncem května byl opět zdráv a v plné síle.

V prvních dnech června se dlouhý skoromráz konečně zlomil. Jedovatý vítr se změnil ve vlídný vánek, slunce vyšlo nad zemí jako pohlazení teplé ruky, semínka se v zemi pohnula a vystrčila zelené lístky a na zahradách i na lukách se jako zlatá, fialová a bílá pěna objevily květy, o to dychtivěji, že musely tak dlouho čekat. S radostným chvatem začalo opožděné setí. A král Štěpán, jako obr, který se vyprostil z ochromujícího zakletí, přímo z rekonvalescence propukl v horlivou činnost, vrhl se na přístav Wareham, nejvýchodnější z těch, k nimž dosud mohli jeho nepřátelé, a zmocnil se města i hradu takřka bez jediného škrábnutí.

„A míří na sever k Cirencesteru,“ hlásil Hugh Beringar, celý rozjařený tou novinou, „aby likvidoval císařovniny předsunuté výspy jednu po druhé. Jen jestli mu ten záchvat energie vydrží.“ Jedinou osudnou vadou králova válečnického temperamentu totiž bylo, že nedokázal dlouho pokračovat v tažení, pokud se nedočkal okamžitých výsledků, a byl schopen po třech dnech zrušit obklíčení a vydat se obléhat jinam, takže zbytečně promarnil energii vynaloženou na obě akce. „Třeba to ještě všechno dobře skončí!“

Bratr Cadfael, zaneprázdněný vlastními užšími zájmy, nespouštěl oči ze zeleninových záhonů za zdí své bylinkové zahrady a zkusmo palcem nohy dloubal do půdy, která po vlídném ranním deštíku ztmavla a zvláčněla.

„Mrkev,“ pravil zamyšleně, „by už správně měla být měsíc v zemi, a první ředkvičky budou dřevnaté a svraštělé jako stará kůže, ale od nynějška možná budeme mít úrodu šťavnatější. Ještě štěstí, že stromy nerozkvetly, dokud se neprobudily včely, ale i tak bude letos sklizeň hubená. Všechno je o čtyři týdny opožděné, počasí to ovšem vždycky nějak dohoní. Říkal jste Wareham. Co je s Warehamem?“

„Ale Štěpán ho dobyl, město, hrad, přístav, všecko. Takže zabouchl Robertovi z Gloucesteru, který odtamtud teprve před deseti dny odplul, dveře před nosem. Zpráva přišla před třemi dny. Zdá se, že se císařovna se svým bratrem sešla v Devizes, a usoudili, že je nejvyšší čas, aby její manžel věnoval trochu pozornosti jejím záležitostem a přišel jí osobně pomoci zmocnit se Štěpánovy koruny. Poslali za Geoffreym do Normandie vyslance, ale on vzkázal, že má samozřejmě nejlepší úmysly, avšak ty muže, které k němu poslali, nezná ani osobně, ani podle pověsti, a nerad by jednal s kýmkoli jiným než se samotným hrabětem z Gloucesteru. ,Pokud nepřipluje Robert, je zbytečné posílat za mnou někoho jiného,‘ prohlásil Geoffrey.“

Cadfael se na okamžik odpoutal od opožděné sadby. „A Robert se nechal přemluvit?“ podivil se.

„Velmi nerad. Bál se svěřit sestru věrnosti lidí, kteří ji po pohromě ve Westminsteru byli ochotni opustit, a pochybuji, že by si dělal velké naděje, že z hraběte z Anjou něco vyrazí. Ale přemluvit se nechal. A z Warehamu vyplul rozhodně snadněji, než se tam bude vracet, když jej nyní drží král. To byl dobrý, rychlý tah. Jen aby to teď vydržel!“

„Sloužili jsme děkovnou mši za jeho uzdravení,“ prohodil Cadfael nepřítomně a vytrhl ze záhonu máty vyčouhlý bodlák. „Čím to, že plevel roste třikrát rychleji než rostliny, o které se tak pečlivě staráme? Před třemi dny tu vůbec nebyl. Kdyby takhle rostla kapusta, zítra bych ji mohl přepichovat.“

„Vaše modlitby jistě posílí Štěpánovu rozhodnost,“ opáčil Hugh, ale neznělo to moc přesvědčeně. „Ještě vám sem do zahrady nedali žádného pomocníka? Je nejvyšší čas, v tuhle dobu je tady práce víc než pro jednoho.“

„To jsem říkal dnes ráno při kapitule. Nemám tuchy, koho mi nabídnou. Převor Robert má mezi mladšími pár takových, kterých by se rád zbavil a hodil je na krk mně. Naštěstí ti, na které si nepotrpí, mívají spíš víc než míň vtipu a ducha než ostatní. Třeba ještě budu mít na učedníka štěstí.“

Narovnal záda a rozhlížel se po čerstvě zrytých záhonech a hráškových polích, která se svažovala k potoku Meole. V duchu shovívavě vzpomínal na své poslední pomocníky v herbáriu. Na mohutného, veselého, hezkého bratra Jana, který do kláštera zabloudil omylem a vycouval z něj, ne bez pomoci přátel, ve Walesu, aby vyměnil úlohu bratra za roli manžela a otce, a na bratra Marka, který sem přišel jako nedorostlý a podvyživený šestnáctiletý chlapec, ostýchavý a zamlklý, a dorostl do projasněné zralosti ducha, která ho nevyhnutelně přitáhla ke kněžství. Cadfaelovi se po bratru Markovi stále ještě stýskalo, třebaže nyní sloužil v kapli biskupa z Lichfieldu a už byl diákonem. A po Markovi přišel veselý, sebejistý a nemotorný bratr Oswin, který teď konal svou roční službu u Svatého Jiljí na okraji města. Kdo bude další? přemítal Cadfael. Oblečte deseti mládencům stejné vybledle černé kutny, oholte jim hlavy, podřiďte je jedinému horáriu den po dni, rok po roce, a přece budou nevyléčitelně každý jiný, každý jedinečný. Díky Bohu!

„Ať vám pošlou, koho chtějí,“ poznamenal Hugh, zatímco s ním kráčel po široké travnaté pěšině okolo sádek, „než od vás odejde, uděláte z něj někoho jiného. Proč by na vás plýtvali takovou milou svatou prostotou, jako je Rhun? Ten už je hotový, hotový už přišel na svět. Vy dostáváte ty neohlazené, nepoddajné, nestálé, abyste je zpracoval. Jenomže je nikdy nezpracujete tak, jak se očekává,“ dodal se zábleskem úsměvu a hodil okem po příteli.

„Rhun si vzal na starost oltář svaté Winifredy,“ řekl Cadfael. „Má na té dámě vlastnický zájem. Sám pro ni vyrábí svíčky a půjčuje si ode mne esence, aby jí je navoněl. Kdepak, Rhun si své povinnosti najde sám a nikdo se mu nepostaví do cesty. On a ona se o to společně postarají.“

Přešli pěší můstek přes strouhu k rybníkům a mlýnu a octli se v růžové zahradě. Přistřižené keře zatím příliš nepovyrostly, ale konečně se nalévala první poupata, zelené obaly pukaly a ukazovaly srpečky červené a bílé. „Teď už se rychle rozvijí,“ spokojeně prohlásil Cadfael. „Potřebovaly jen trochu tepla. Už jsem byl zvědavý, jestli vdova Perleová dostane letos svou splátku včas, ale když dohánějí ztracený čas tyhle, její bílé určitě také. Byl by to smutný rok, kdyby do dvaadvacátého června žádné růže nerozkvetly!“

„Vdova Perleová? Ach tak, mladá Vestierová!“ odvětil Hugh. „Už si vzpomínám! Takže se platí na den svaté Winifredy? Kolik je to let, co vám dala ten dar?“

„Teď jí budeme její roční splátku dávat počtvrté. Jedna bílá růže z keře v její bývalé zahradě, k dodání ve svátek přenesení svaté Winifredy –“

„Údajného přenesení,“ vycenil zuby Hugh. „Měl byste se červenat, když o něm mluvíte.“

„Taky se červenám, ale kdo to na mně při mém opálení pozná?“ Opravdu, pleť měl dlouhými léty života pod širým nebem na Východě i na Západě růžově zhnědlou tak do hloubky, že zimou jenom maličko ztrácela lesk, a ten jí zas pravidelně vracelo léto.

„Dala si pouze skromný požadavek,“ zamyšleně poznamenal Hugh, když došli k druhému dřevěnému můstku přes kanál napájející dům pro hosty „Většina bohatých kupců u nás ve městě si cení majetku mnohem víc než růží.“

„Ztratila, čeho si cenila nejvíce,“ opáčil Cadfael. „Manžela i děcko, oba ve třech týdnech. On zemřel a ona potratila.

Nevydržela by žít sama v domě, kde byli spolu šťastní. Právě proto, že si ho cenila, chtěla jej obětovat Bohu, a ne přihrnout na hromádku k ostatnímu majetku, který i tak víc než stačil na zaopatření pro ni i pro všechny její příbuzné a dělníky. Výtěžek se dává na celoroční osvětlení a výzdobu mariánského oltáře. Tak si to vyvolila. Podržela si jen jeden spojovací článek – jednu růži ročně. Byl to moc hezký člověk, ten Edred Perle,“ potřásl Cadfael lehce hlavou nad křehkostí krásy, „viděl jsem ho hubnout na kost spalující horečkou a ničím jsem ji nedokázal srazit. Na to člověk nezapomene.“

„Vždyť jste takových viděl spoustu,“ rozumně namítl Hugh. „Tady i na syrských polích před lety.“

„To ano! A slyšel jste ode mne někdy, že bych na některého z nich zapomněl? Přesto, mladý, pěkný mužský, uvadlý, ještě než dozrál do nejlepších let, a jeho ženě nezůstalo ani děcko, aby si ho mohla připomínat… Uznejte, že je to smutný případ.“

„Je mladá,“ odvětil s lhostejnou věcností Hugh, myšlenkami jinde. „Měla by se znovu vdát.“

„To si myslí nejeden měšťanský tatík ve městě,“ ušklíbl se Cadfael, „když je tak bohatá a je jedinou paní Vestierova soukenictví. Bojím se ale, že po tom, co ztratila, se těžko smíří se šedivým starým skrblíkem jako Godfrey Fuller, který už dvě ženy pochoval a na obou vydělal, a teď pokukuje po dalším majetku, který by mu přinesla třetí. Nebo s nějakým mladým frajírkem, který hledá snadné živobytí!“

„Jako například?“ pobaveně se zeptal Hugh.

„Mohl bych jmenovat dva nebo tři. Například synáček Williama Hyndea, jestli se dá věřit drbům. A ten mladík, co dělá předáka jejím tkalcům, je velmi pohledný a myslí si, že má u ní šanci. Prý i její soused sedlář pomýšlí na ženění a připadá mu, že by docela ušla.“

Hugh se přátelsky rozesmál a bujaře ho plácl do ramene, když vcházeli na velké nádvoří do tichého, cílevědomého ruchu před mší. „Kolik očí a uší máte v každé ulici v Shrewsbury? Byl bych rád, kdyby moji zpravodajové věděli aspoň polovičku. Škoda, že váš vliv nesahá až do Normandie. Třeba bych se něco dozvěděl o tom, co chystají Robert a Geoffrey. I když myslím,“ opět zvážněl a vrátil se ke svým starostem, „že Geoffreymu mnohem víc záleží na dobytí Normandie a nebude chtít mařit čas v Anglii. Podle všech zpráv tam rychle postupuje a stěží teď couvne. Mnohem spíš přiměje Roberta, aby mu pomohl tam, než by sám nabídl nějakou pomoc Robertovi.“

„Rozhodně nejeví velký zájem o manželku,“ přisvědčil suše Cadfael, „ani o její ambice. No, uvidíme, jestli s ním Robert pohne. Půjdete dnes ráno na mši?“

„Ne, zítra odjíždím na týden nebo na čtrnáct dní do Maesbury. Už měli dávno začít stříhat ovce, ale kvůli té zimě to odkládali. Teď budou v plné práci. Nechám tam Aline a Gilese přes celé léto. Budu sem ovšem jezdit podle potřeby.“

„Léto bez Aline a bez kmotřence,“ káravě se ozval Cadfael, „je novinka, která se na mě nemá vybafnout takhle bez přípravy. Nestydíte se?“

„Ani za mák! Mimo jiné jsem totiž přišel i proto, abych vás dnes pozval na večeři k nám, než časně ráno odjedeme. Opat Radulfus vám dává svolení a požehnání. Tak se jděte pomodlit, abychom měli pěkné počasí a šťastnou cestu,“ bodře vybídl přítele Hugh a rázně ho postrčil k nároží křížové chodby a jižním dveřím kostela.

Byla to čirá náhoda, nebo symbol oné podivné nutnosti, která přivádí skutečnost v patách za vzpomínkou, že v řídké skupince zbožných ve farní části kostela stála při klášterní mši i vdova Perleová? Za farním oltářem pokaždé klečívalo pár laiků, jednak ti, kteří z nějakého důvodu vynechali svou farní mši, jednak staří a osamělí, kteří vyplňovali čas zbožností přesahující rámec povinnosti, jednak ti, kdo měli nějaké zvláštní osobní prosby a hledali mimořádnou příležitost přístupu k milosti. Ba i takoví, kteří měli v Předklášteří nějaké jiné jednání a vítali chvilku klidu k zamyšlení. K těm patřila vdova Perleová.

Ze své lavice v chóru viděl bratr Cadfael za hmotou farního oltáře právě jen sličný obrys její hlavy, ramene a paže. Bylo to zvláštní, že žena tak tichá a nevtíravá se přesto dala poznat i při tak neúplném pohledu. Snad to bylo tím, jak držela svá rovná útlá ramena, nebo velikou spoustou hnědých vlasů, které jí obtěžkávaly hlavu zbožně skloněnou nad sepjatýma rukama, jež mu zakrýval oltář. Bylo jí teprve pětadvacet a prožila pouhé tři roky šťastného manželství, vedla však svůj ochuzený a osamělý život bez rozruchu a bez nářků, svědomitě se starala o podnik, který jí neskýtal žádné osobní potěšení, a čelila vyhlídce na trvalou osamělost s klidným vzezřením a překvapivou dávkou činorodosti. Ve štěstí či v neštěstí je žití povinnost a musí se konat důkladně.

Ještě že není úplně sama, pomyslel si Cadfael, že má u sebe matčinu sestru, která jí dělá hospodyni v domě, kde nyní žije, nad krámem, a bratrance, svědomitého předáka a správce, který jí snímá z ramenou břímě podnikání. A jednu růži ročně jako pravidelnou splátku za dům a zahradu v Předklášteří, kde zemřel její manžel. Jediné gesto prudkého citu, hoře a ztráty, které kdy učinila – to, že se dobrovolně vzdala svého nejcennějšího majetku, domu, kde byla šťastná, a vyžádala si jen tu jedinou upomínku a nic víc.

Judita Perleová, rozená Judita Vestierová, dědička největšího soukenictví ve městě, nebyla krasavice. Nesla se však s důstojností, jež upoutala zrak i v davu na jarmarku, na ženu byla nadprůměrně vysoká, štíhlá, vzpřímená a s mimořádně ušlechtilým držením těla a chůzí. Silné pletence lesklých světlehnědých vlasů v barvě vyzrálého dubového dřeva korunovaly bledou tvář, jež se zužovala od širokého a vysokého čela ke špičaté bradě přes silné lícní kosti, propadlé tváře a výrazná, hbitá ústa, trochu široká na to, aby byla krásná, avšak elegantního tvaru. Oči měla sytě šedé, velmi jasné a široké. Nic neprozrazovaly a nic netajily. Cadfael na ni před čtyřmi lety hleděl přes smrtelné lože jejího manžela a ona nesklopila víčka ani neodvrátila pohled, ale neuhýbavě se dívala, jak jí životní štěstí neúprosně proklouzává mezi prsty. Dva týdny nato potratila a přišla i o své dítě. Edred jí nezanechal vůbec nic.

Hugh má pravdu, pomyslel si Cadfael a nutil se myslí vrátit k obřadu. Je mladá, měla by se znovu vdát.

Červnové světlo nyní k polednímu a za plného slunce padalo dlouhými zlatými pruhy do chóru a do řad bratrů a obedenciářů naproti. Tady zlatilo půl tváře a druhou půli halilo zesíleným stínem, tady nutilo oslněné oči v pobledlé tváři mžikat. Do klenby nahoře se odrážela měkká tlumená zář a zdůrazňovala plastičnost listových kamenných hlavic. Zdálo se, že hudba a světlo se snoubí jen tam v nadhlavníku. Léto konečně po dlouhém zimování váhavě vcházelo do kostela.

Zdálo se, že nejen bratru Cadfaelovi se myšlenky toulají, místo aby byly pevně zaměřeny. Bratr Anselm, předzpěvák, pohroužený do zpěvu, zvedal uchvácený obličej k světlu, oči zavřené, neboť znal každý tón bez přemýšlení a čtení. Avšak bratr Eluric, strážce mariánského oltáře v mariánské kapli, vedle něj odpovídal nepřítomně, hlavu otočenu k farnímu oltáři a k tichému ševelení responzorií za ním.

Bratr Eluric byl klášterní dítě, teprve nedávno se stal plnoprávným bratrem a tento zvláštní úkol mu byl svěřen pro jeho nespornou zasloužilost, přes výhrady, jež byly pociťovány k udělování úřadů odchovancům kláštera, alespoň dokud nebyli již nějaké roky dospělí. Cadfael to odjakživa považoval za nerozumnou výhradu, vždyť děti vyrostlé v klášteře byly považovány za dokonalá neviňátka, rovná andělům, kdežto conversi, ti, kdo přišli k mnišskému životu dobrovolně a v dospělosti, byli bojující světci, kteří vytrvali vzdor svým nedokonalostem a přemohli je. Tak je klasifikoval svatý Anselm a nařídil, aby se nikdy neopovažovali navzájem si vyčítat a nikdy si nezáviděli. Přesto se v důležitých úřadech dávala přednost konvertitům, snad proto, že měli zkušenosti s proradností, složitostmi a pokušeními světa kolem. Avšak péče o oltář, jeho osvětlení, roušky, zvláštní modlitby, které mu přináležejí, mohla být právem svěřena neviňátku.

Bratru Elurikovi již bylo přes dvacet, byl nejučenější a nejzbožnější ze svých vrstevníků a byl to vysoký, urostlý mladý muž s černými vlasy i očima. Byl v klášteře od tří let a nic mimo něj neznal. Neobeznámen s hříchem, cítil se jím o to víc pronásledován jako nějakým neznámým netvorem, horlivě se zpovídal a pitval své zcela nepatrné slabůstky s kajícností hodnou smrtelných hříchů. Bylo to zvláštní, že mladík tak přesvědomitý věnuje svatému obřadu tak malou pozornost. Bradu měl položenou na rameni, ústa nehybná, zapomínal na slova žalmu. A díval se přesně tam, kam se sotva před chviličkou díval Cadfael. Z Elurikovy lavice však muselo být vidět víc, uvažoval Cadfael: odvrácenou tvář, sepjaté ruce, záhyby látky na prsou.

Zdálo se, že mu ten pohled neskýtá žádnou radost, ale jen křehké, chvějivé napětí jako nataženému luku. Když se vzpamatoval a odtrhl pohled, byla to křeč, která jím otřásla od hlavy k patě.

Vida, vida, řekl si Cadfael, kterému svitlo. A za osm dní jí bude muset odnést tu růži jako splátku. Měli ten úkol svěřit nějakému otrlému starému hříšníkovi, jako jsem já, který by se na ni podíval se zalíbením a vrátil se neznepokojený a neznepokojující, ne tomuhle zranitelnému chlapci, který určitě nebyl sám se ženou v jedné místnosti od té doby, co si ho matka nechala vzít z náruče. Škoda, že to udělala!

Přitom je tato nešťastná dívka vtělením všeho, co ho muselo nejbolestněji dojímat, vážná, smutná, s truchlivou minulostí, a přece ovládaná a klidná jako sama Panna Maria. A on k ní přichází s bílou růží, a když si ji předávají, jejich ruce se možná dotknou. Vida, teď si vzpomínám, jak Anselm říkal, že je tak trochu básník. Jaké nepředloženosti pácháme bez sebemenšího zlého úmyslu!

Už bylo pozdě věnovat se náležitému úkolu, modlitbám a chvále. Upokojil se nadějí, že dříve, než stačí bratři po obřadu vyjít z chóru, paní už bude pryč.

Bůh milostivě dal, že byla.

Ukázalo se však, že nešla nikam dál než do Cadfaelovy dílny v herbáriu, kde ji našel trpělivě čekat před otevřenými dveřmi, když přišel slít odvar, jejž nechal před mší chladnout. Čelo měla hladké, hlas mírný a všechno na ní bylo věcné a rozumné. Nic nevěděla o ohni, který spaloval Elurika. Cadfael ji pozval dál. Vešla pod pohupující se svazečky bylin, jež ševelily nahoře pod trámy.

„Jednou jste mi dělal mast, bratře Cadfaele, jestli si vzpomínáte, na vyrážku na rukách. Jedné z mých česaček se při práci s čerstvou stříží dělají pupínky. Ale ne každý rok – to je také divné. Letos se jí udělaly zas.“

„Vzpomínám si,“ přisvědčil Cadfael. „Bylo to před třemi lety. Ano, recept vím. Mohu vám udělat čerstvou mast za pár minut, máte-li čas počkat.“

Zdálo se, že má. Posadila se na dřevěnou lavici u trámové stěny, přitáhla si tmavou sukni k nohám a seděla v koutku chaty velmi vzpřímeně a nehybně, zatímco Cadfael sáhl po moždíři a paličce a váze s mosaznými závažíčky.

„A jak se vede vám?“ zeptal se nad vepřovým sádlem a bylinnými oleji. „Nahoře ve městě.“

„Celkem dobře,“ odpověděla klidně. „S podnikem mám spoustu práce a stříhání vlny dopadlo líp, než jsem se obávala. Nemohu si stěžovat. Není to zvláštní,“ pokračovala, „že vlna působí Branwen tuhle vyrážku, když se mnoha lidem léčí kožní nemoci tukem z ovčí vlny?“

„Stávají se takové podivnosti. Jsou rostliny, kterých se někteří lidé nemohou dotknout bez následků. Nikdo neví proč. Učíme se pozorováním. Vzpomínám si, že jste s touhle mastí měla dobré výsledky.“

„Ano, ruce se jí velmi rychle zahojily. Asi bych ji ale neměla nechávat u česání a místo toho ji naučit tkát. Když bude vlna vypraná, obarvená a spředená, třeba s ní bude moci zacházet bez nebezpečí. Je to dobré děvče, brzy by se to naučila.“

Cadfaelovi, který pracoval zády k ní, připadalo, že mluví, aby vyplnila ticho, zatímco přemýšlí o něčem, co je velmi vzdálené tomu, co říká. Nijak zvlášť ho nepřekvapilo, když najednou pronesla docela jiným hlasem, prudce a odhodlaně: „Bratře Cadfaele, přemýšlím o tom, že bych šla do kláštera. Vážně o tom přemýšlím! Svět není tak žádoucí, abych jej váhala opustit, a mé postavení není tak nadějné, abych se odvažovala těšit na lepší časy. Podnik se beze mě docela dobře obejde; bratránek Miles jej vede velmi výnosně a cení si ho víc než já. Ano, plním své povinnosti celkem dobře, odmalička mě to učili, ale on by to mohl dělat stejně i beze mne. Proč bych se tedy měla rozmýšlet?“

Cadfael se k ní obrátil tváří, moždíř na dlani. „Řekla jste to své tetě a bratranci?“

„Zmínila jsem se o tom.“

„A co na to říkají?“

„Nic. Nechávají to na mně. Miles nechce doporučovat ani radit, mává nad tím rukou. Myslím, že mě nebere vážně. Teta – znáte ji trošku? Je vdova jako já a pořád nad tím naříká, i po létech. Hlásá, že klášter znamená pokoj a osvobození od světských starostí. Ale to říká pořád a já přitom vím, že je ve skutečnosti docela spokojená se svým pohodlným životem. Já žiji, bratře Cadfaele, pracuji, ale spokojená nejsem. Odejít do kláštera by bylo něco pevného a stálého.“

„A nesprávného,“ opáčil pevně Cadfael. „Alespoň pro vás.“

„Proč by to bylo nesprávné?“ odsekla Judita vyzývavě. Kápě jí sklouzla z hlavy a mohutný pletenec světlehnědých vlasů, stříbřitý jako žilkovaný dub, slabounce zářil v tlumeném světle.

„Nikdo by si neměl zvolit klášter jako východisko z nouze, a to byste udělala vy. Tam se musí jít z upřímné touhy, anebo vůbec ne. Nestačí chtít uniknout světu venku, musíte planout touhou po světě uvnitř.“

„U vás to tak bylo?“ usmála se a její strohá tvář se náhle na okamžik teple rozzářila.

Chviličku o tom opatrně přemýšlel. „Já k tomu přišel pozdě a můj oheň možná jen doutnal,“ přiznal nakonec poctivě, „ale svítil dost na to, aby mi ukázal cestu k tomu, co jsem si přál. Utíkal jsem k něčemu, ne od něčeho.“

Podívala se mu do očí svýma zarážejícím, přímočarým pohledem a pravila s bezprostřední, neveselou uvážlivostí: „Nikdy vás, bratře Cadfaele, nenapadlo, že žena může mít víc důvodů od něčeho utíkat, než jste měl kdy vy? Víc nebezpečí, před nimiž by utíkala, a méně jiných možností než útěk?“

„To je pravda,“ přitakal Cadfael a pilně míchal. „Ale vy, jak vím, jste na tom líp než mnoho jiných, můžete si stát na svém, a mimoto máte větší odvahu než leckterý muž. Jste svou paní, vaši příbuzní závisejí na vás, a ne vy na nich. Nemáte žádného lenního pána, který by si přisvojoval právo rozhodovat o vaší budoucnosti, nikdo vás nemůže přinutit k druhému sňatku – ano, slyšel jsem, že by si to mnozí dali líbit, ale nemají nad vámi žádnou moc. Váš otec nežije, nemůže vás ovlivnit žádný starší příbuzný Ať vás muži sužují, jak chtějí, ať vás vaše starosti jakkoli unavují, víte, že na ně víc než stačíte. A to, co jste ztratila,“ řekl po kratičkém zaváhání, zda má zajít tak daleko, „je ztracené jen v tomhle světě. Čekání není snadné, ale věřte mi, není o nic těžší uprostřed protivných a rušivých vlivů světa než v samotě a tichu kláštera. Viděl jsem muže, kteří tu chybu udělali ze stejně rozumného důvodu, a trpěli ještě víc tím dvojnásobným ochuzením. Neriskujte to. Nedělejte to, pokud si nejste naprosto jistá, že to chcete, a že to chcete celým srdcem a duší.“

To bylo vše, co se odvážil říci, vše, a snad víc, než měl právo říci. Vyslechla ho, aniž odvrátila pohled. Tíživě na sobě cítil její jasný zrak celou dobu, co pro ni mačkal do kelímku mast a přivazoval víčko, aby ji bezpečně donesla.

„Za dva dny přijede do Shrewsbury sestra Magdalena z benediktinského výsadku v Godrikově Brodu,“ řekl, „pro neteř bratra Edmunda, která se chce připojit k tamním sestrám. O pohnutkách té dívky nic nevím, ale pokud ji sestra Magdalena přijímá za novicku, musí to být z přesvědčení, a dítě bude navíc pod bedlivým dohledem a nedospěje dál než k noviciátu, nebude-li Magdalena ubezpečena o její vnitřní povolanosti. Nechcete si s ní o tom promluvit? Myslím, že už o ní leccos víte.“

„Ano.“ Juditin hlas zněl tiše, přesto v něm byl stín pobavení. „Pohnutky, s nimiž přišla do Godrikova Brodu ona, byly podle mého sotva takové, jaké žádáte vy.“

To nemohl popřít. Sestra Magdalena bývala dlouhé roky stálou milenkou jistého šlechtice a po jeho smrti se začala rozhlížet se soustředěnou rozhodností po jiném poli, kde by mohla uplatnit své nesporné nadání. Klášter si nepochybně zvolila s chladnou hlavou a věcně. Zachraňovalo ji však to, s jakou energií a věrností se mu od svého vstupu věnovala a bezesporu se mu bude věnovat až do smrti.

„Sestra Magdalena,“ připustil Cadfael, „je ve všem, co znám, naprosto jedinečná. Máte pravdu, nešla do kláštera hledat povolání, ale kariéru, a tu také dělá, a pozoruhodnou! Matka Mariana už je stařičká a nevstává z lože; tíže výsadku doléhá cele na bedra Magdaleny a já neznám bedra, která by pro to byla lépe uzpůsobena. Nemyslím, že by vám řekla jako já, že je jen jediný dobrý důvod jít do kláštera, pravá touha po duchovním životě. Tím spíš byste si mohla a měla poslechnout její radu, než uděláte tak vážný krok. A nezapomínejte, že jste mladá, a ona už má nejlepší léta za sebou.“

„A já jsem svoje pochovala,“ řekla Judita velmi pevně jako ten, kdo konstatuje pravdu, bez sebelítosti.

„Dobrá, když jsme u východisek z nouze, dají se nalézt mimo klášter stejně jako v něm. Spravovat podnik, který vybudovali vaši předkové, poskytovat zaměstnání tolika lidem je samo o sobě dostatečným ospravedlněním života, když není nic lepšího.“

„To mě nijak zvlášť nezatěžuje,“ odvětila lhostejně. „No, vždyť jsem jen řekla, že o odchodu ze světa přemýšlím. Zatím se nic nepodniklo. A tak jako tak bych si se sestrou Magdalenou ráda popovídala, protože si opravdu vážím jejího důvtipu a mám dost rozumu, abych předem nezavrhovala nic, co by mohla říci. Dejte mi vědět, až přijede, a já ji pozvu k sobě, nebo přijdu tam, kde bude nocovat.“

Vstala a vzala od něho kelímek masti. Vstoje byla o dva prsty vyšší než on, ale štíhlá a s útlými kostmi. Kdyby nenosila hlavu tak vznešeně, zdály by se pletence jejích vlasů až příliš těžké.

„Růže vám pěkně pučí,“ prohodila, když ji doprovázel po štěrkové pěšině od dílny. „I když vyraší pozdě, nakonec kvetou pokaždé stejně.“

To by mohlo posloužit jako metafora pro život, jak o něm právě rozmlouvali, pomyslel si. Pomlčel však. Raději ji ponechme bystré a pronikavé moudrosti sestry Magdaleny. „A co vaše?“ zeptal se. „O svátku svaté Winifredy bude květů spousta, jen vybírat. Musíte dostat jako splátku ten nejlepší a nejsvěžejší.“

Přes tvář jí přelétl prchavý úsměv a opět zvážněla, oči upřené na pěšinu. „Ano,“ řekla a nic nedodala, přestože se zdálo, že by bylo co. Že by si byla Elurikova soužení všimla a trápilo ji totéž? Třikrát už jí nesl růžovou splátku. Jak dlouho pobýval v její přítomnosti? Dvě minuty ročně? Nebo tři? Ale ne, oči Judity Perleové nezastřel stín žádného muže, žádného živého muže. Přesto si mohla nějak uvědomit ani ne to, že do jejího domu a přítomnosti vstoupil nějaký mladý muž, jako blízkost bolesti, pomyslel si Cadfael.

„Právě tam jdu,“ vytrhla se ze zamyšlení. „Ztratila jsem sponu od pěkného pásu, chtěla bych si nechat udělat novou, aby šla k růžičkám, které zdobí kůži, a ke druhému konci. Jsou ze smaltovaného bronzu. Byl to dárek od Edreda. Kovotepec Niall bude umět ten vzor okopírovat. Je to šikovný řemeslník. Jsem ráda, že opatství našlo pro dům tak dobrého nájemce.“

„Slušný, tichý člověk,“ souhlasil Cadfael, „a o zahradu se dobře stará. Najdete růžový keř ve velmi dobrém stavu.“

Neodpověděla, jenom mu poděkovala za jeho služby, když společně vstupovali na velké nádvoří a tam se rozcházeli, ona dál na Předklášteří k velkému domu za klášterní kovárnou, kde strávila těch pár let života v manželství, on do lavatoria, aby si umyl ruce před obědem. Na nároží křížové chodby se však za ní ohlédl a díval se, dokud neprošla pod klenbou brány a nezmizela mu z očí. Její chůze by se dobře hodila pro abatyši, ale podle něj se stejně dobře vyjímala u schopné dědičky největšího soukeníka v městě. Šel do refektáře s přesvědčením, že udělal dobře, když ji odrazoval od klášterního života. Nyní v něm snad vidí útočiště, mohl by však přijít čas, kdy v něm uvidí vězení, o nic méně svazující proto, že tam vstoupila dobrovolně.

[ II ]

Dům na Předklášteří stál kus cesty směrem k travnatému trojúhelníku koňského trhu, kde silnice obcházela nároží klášterní zdi. Nižší zídka na druhé straně silnice uzavírala dvůr, v němž měl kovotepec Niall svůj krám a dílnu, a za ní stál důkladný a pěkný dům s velkou zahradou a kouskem pastviny vzadu. Niall úspěšně vyráběl a prodával všechno od spon a knoflíků, závažíček a špendlíků po kovové hrnce na vaření, džbány a mísy a platil opatství za své prostory slušný nájem. Občas dokonce spolupracoval s jinými od svého řemesla při odlévání zvonů, to však byla velmi vzácná zakázka a vyžadovala cestu na dotyčné místo, aby se těžké zvony nemusely po odlití převážet.

Kovotepec právě zpracovával v koutě krámu okraj tepané plechové mísy a probijákem a kladívkem vyťukával ozdobné listy, když k pultu přistoupila Judita. Světlo jí nezastřeným oknem vedle pracovního stolu měkce dopadalo na tvář a postavu, Niall se otočil, aby se podíval, kdo vešel, a chviličku strnul v zahledění s nářadím ve svěšených rukách, než je položil a vyšel jí v ústrety

„Služebník, paní! Čím mohu posloužit?“

Sotva se znali, jen jako obchodník a zákaznice, přesto samotný fakt, že on nyní pracoval v domě, který ona dala opatství, způsobil, že si jeden druhého prohlíželi se zvláštní intenzitou. Za těch pár let, co měl svůj obchod pronajatý, u něho byla snad pětkrát, dodával jí špendlíky, háčky ke šněrování živůtků, menší nádobí do kuchyně, matrici pro pečeť Vestierových. Znal její osudy; darování domu z nich udělalo veřejně známou věc. Ona o něm nevěděla skoro nic kromě toho, že se stal nájemcem jejího bývalého majetku a že má ve městě i na Předklášteří dobré jméno jako člověk i jako řemeslník.

Položila na dlouhý pult svůj poškozený pás, pruh pěkné, jemné kůže, výborně opracované a zdobené řádkou malých bronzových růžiček okolo dírek a s bronzovým násadcem chránícím konec pásu. Smaltové plošky mezi vystouplými obrysy byly čisté a lesklé, ale šití na druhém konci povolilo a spona se ztratila.

„Bylo to někde ve městě,“ vysvětlila, „jednou večer po setmění, a vůbec jsem si nevšimla, že mi pás pod pláštěm sklouzl a je pryč. Když jsem se vrátila a hledala ho, podařilo se mi najít jen pás, ale sponu už ne. Bylo blátivo a příkop plný roztálého sněhu. Byla to moje chyba, věděla jsem, že se trhá, měla jsem to upevnit.“

„Jemná práce,“ prohodil řemeslník a se zájmem ohmatával koncovku. „To jste určitě nekoupila tady?“

„Tady, jenže od flanderského kupce na opatském jarmarku. Hodně jsem jej nosívala, ale od zimy, kdy jsem ztratila sponu, leží. Mohl byste mi udělat novou, která by se hodila k těm barvám a vzoru? Byla taková podélná – takhle!“ Nakreslila ji prstem na pult. „Ale nemusí být taková, můžete ji udělat oválnou, nebo jaká se vám bude zdát nejvhodnější.“

Nad pultem měli hlavy blízko u sebe. Vzhlédla mu do obličeje, trochu překvapená jeho blízkostí, ale on byl zabrán do zkoumání tepaného bronzu a smaltování a neuvědomil si její pronikavý pohled. Slušný, tichý člověk, říkal o něm Cadfael, a nemyslel to vůbec pohrdlivě. Slušní, tiší lidé byli páteří společnosti a zasloužili si úctu a ocenění víc než ti, kteří nadělali ve světě nejvíc hluku a ruchu. Kovotepec Niall jim všem mohl sloužit za vzor. Byl středně vysoký, středního věku, dokonce i vlasy měl středně hnědé a hlas příjemně hluboký. Jeho stáří odhadla na čtyřicet let. Když se narovnal, dívali se jeden druhému prakticky z očí do očí, a jeho velké, šikovné ruce se pohybovaly hladce, pevně a obratně.

Všechno na něm zapadalo do obrazu obyčejného slušného člověka, téměř k nerozeznání od souseda, a přesto celek velmi prostě a jasně tvořil jeho a nikoho jiného. Ve tváři se širokými kostmi měl husté hnědé obočí a daleko od sebe posazené, sytě oříškové slunečné oči. V hustých hnědých vlasech se začínala objevovat šeď a oholená brada seděla pevně a klidně.

„Spěcháte na to?“ zeptal se. „Rád bych odvedl dobrou práci. Může mi to trvat dva tři dny.“

„Není spěch,“ ujistila ho chvatně. „Nechala jsem ho ležet dost dlouho a na dalším týdnu nezáleží.“

„Mám vám ho tedy přinést do města? Vím, kde bydlíte, mohu vám ušetřit cestu.“ Nabízel to zdvořile, ale váhavě, že by si to snad mohla vykládat jako troufalost, a ne prostou úslužnost.

Přelétla okem jeho krám, viděla, že má spoustu rozdělané práce, která ho víc než plně zaměstnává na celý den. „Myslím, že máte dost co dělat. Jestli máte učedníka, tak snad – ale mohu si klidně přijít sama.“

„Pracuji sám,“ řekl Niall, „ale ochotně bych vám pás navečer, až se bude stmívat, donesl. Nikdo si nedělá nároky na můj čas a pracovat celý den mě nijak neobtěžuje.“

„Tak vy žijete sám?“ Potvrdila si, co o něm předpokládala. „Nemáte ženu ani rodinu?“

„O ženu jsem přišel před pěti lety. Jsem zvyklý být sám a postarat se o těch pár potřeb je docela jednoduché. Ale mám dcerušku. Její matka zemřela při porodu.“ Viděl, jak se jí tvář náhle napjala a v očích zablesklo, když zvedla hlavu a rozhlédla se, zřejmě napůl očekávajíc nějaké doklady přítomnosti děcka. „Ale ne, tady ji nenajdete! Těžko bych se byl staral o takového drobečka. Kousek odtud, v Pulley, mám sestru, je vdaná za správce tamější Mortimerovy usedlosti. Sama má dva chlapce a holčičku ne o mnoho starší. Ta moje zůstává u nich, kde má kolem sebe děti, se kterými si může hrát, a ženskou péči. Každou neděli za ní chodím, někdy i večer. U Cecílie a Johna a mezi dětmi je jí líp, než kdyby tu byla sama se mnou, aspoň dokud je takhle malá.“

Judita se dlouze a hluboce nadechla. Je sice vdovec a v tom je jeho ztráta stejně hořká jako její, ale zůstala mu jedna drahocenná památka, kdežto ona osiřela úplně. „Ani nevíte, jak vám závidím,“ vyhrkla. „Já o dítě přišla.“ Nechtěla to říci, ale vyšlo to z ní přirozeně a bez okolků a on to přirozeně a bez okolků přijal.

„Slyšel jsem o vašem trápení, paní. Bylo mi vás strašně líto, protože jsem sám zažil nedlouho předtím něco podobného. Ale mně aspoň zůstala ta maličká. Děkuji za to Bohu. Když člověk utrpí takovou ránu, umí si vážit takového milosrdenství.“

„Ano,“ řekla a prudce se odvrátila. „Doufám,“ vzpamatovala se, „že se bude dcerušce dobře dařit a že z ní vždycky budete mít radost. Přijdu si pro pás za tři dny, jestli vám to vyhovuje. Nemusíte s ním chodit.“

Než stačil něco říci, byla ve dveřích, a pak už se nic nezdálo natolik významné, aby to říkal. Díval se však za ní, jak přechází dvůr a zahýbá na Předklášteří, a k práci se vrátil, teprve když zmizela z dohledu.

Bylo pozdní odpoledne, ale v tomto ročním období scházela do nešpor ještě hodina, když bratr Eluric, strážce mariánského oltáře, téměř pokradmu vyklouzl od práce ve skriptoriu, přešel velké nádvoří k opatovu obydlí v malé oplocené zahrádce a požádal o slyšení. Choval se tak napjatě a nedůtklivě, že bratr Vitalis, kaplan a tajemník opata Radulfa, tázavě zvedl obočí a zaváhal, než ho šel ohlásit. Radulfus však trval na tom, že každý syn tohoto domu v tísni nebo potřebný rady musí k němu mít okamžitý přístup. Vitalis pokrčil rameny, šel dovnitř požádat o svolení pro Elurika a také je ihned dostal.

V dřevem obloženém salonku zářilo sluneční světlo měkce a zamženě. Eluric zůstal stát ve dveřích a slyšel, jak se za ním tiše zavírají. Radulfus seděl u psacího stolu při otevřeném okně s brkem v ruce a ještě chviličku nevzhlédl od psaní. Jeho orlí profil se proti světlu rýsoval tmavě a poklidně, zlatá linie opisovala vysoké čelo a hubenou líc. Eluric k němu choval bázlivou úctu, a přece se cítil vděčně přitahován vyrovnaností a jistotou, jež byla tak zcela mimo jeho dosah.

Radulfus udělal tečku za svou dobře stavěnou větou a odložil brk na bronzový podnos před sebou. „Ano, synu? Jsem zde a naslouchám.“ Vzhlédl. „Potřebuješ-li mě, žádej a neostýchej se.“

„Otče,“ vysoukal Eluric ze sevřeného a vyschlého hrdla hlasem tak tichým, že ho bylo přes místnost sotva slyšet, „mám velké trápení. Nevím, jak to mám říct, ani nakolik to bude chápáno jako má hanba a vina, ale Bůh ví, jak jsem s tím bojoval a vytrvale se modlil, abych se ubránil zlu. Jsem prosebník a kajícník zároveň, přitom jsem však nezhřešil, a vaší milostí a pochopením mohu být ještě přestupku uchráněn.“

Radulfus na něho pohlédl ostřeji a spatřil napětí, jímž mladíkovo tělo křečovitě ztuhlo a jímž se chvěl jako natažená tětiva. Přecitlivělý chlapec – zmítají jím výčitky kvůli chybám často jen domnělým nebo tak nepatrným, že nafukovat je v hřích je samo o sobě prohřeškem, protože to pokřivuje pravdu.

„Dítě,“ pravil opat shovívavě, „z toho, co o tobě vím, si příliš horlivě připisuješ jako velké hříchy takové maličkosti, jaké by moudrý člověk nepovažoval za hodné zmínky. Pozor na obrácenou pýchu! Umírněnost ve všech věcech není nejokázalejší cestou k dokonalosti, ale je nejbezpečnější a nejskromnější. Vyslov se tedy jasně, a uvidíme, co se s tím tvým trápením dá dělat.“ Pak rázně dodal: „Pojď blíž, ať na tebe jasně vidím a pořádně tě slyším.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Splátka růží.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.