Vesnická holka

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Kateřina Holubová

Vesnická holka – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Copyright © Kateřina Holubová, 2020

Obálka © Gabriela Fránková, 2020

ISBN tištěné verze 978-80-7650-191-1

ISBN e-knihy 978-80-7650-194-2 (1. zveřejnění, 2020) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7650-193-5 (1. zveřejnění, 2020) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7650-192-8 (1. zveřejnění, 2020) (ePDF)

Ráda bych poděkovala Pavlu Holubovi za štědrý příspěvek, své rodině a všem ostatním, kteří na vznik knihy přispěli.

Věnováno všem slečnám toužícím po lásce a také mé rodině, která mě podpořila v cestě za svým snem.

Novinky ze školy

Paní Veselá, učitelka českého jazyka a literatury, řádí v úterý jako saň a pěti lidem z devíti nasází pětku za slohy, které měli mít a neměli, a ještě si to řádně užívá. A tomu, kdo sloh náhodou napsaný má, ho zkritizuje, jako například mně. Celkem marná snaha, řekla bych.

Dokonce se s ní jedna velice odvážná studentka, má přezdívku Kiki, pustí do křížku. Kiki pouze upozorní na fakt, že jsme si nijak extra nevysvětlili, jak to máme psát, takže těžko můžeme stvořit slohovku na 1, že?

Paní Veselé se to ovšem velice dotkne. Všichni víme, že Kiki má pravdu, jenže naše učitelka, jak nám oznámila hned na začátku prvního ročníku, je z nás všech jediná, kdo má pravdu. Nikdo jiný na ni patent nemá. Tečka.

Nikdo ve třídě ji moc nemusí, přijde nám celkem nesympatická, ale zatím se neobjevil nikdo, kdo by ji z duše nesnášel. Až do teď. Je nadmíru jasné, že se tímhle výstupem úplně odepsala. Na seznam nenáviděných učitelek a učitelů přibyl nový člen.

Celá situace se dá navíc shrnout přesně tak, jak to učinila Kiky po skončení hodiny: „Jedničky se jí zapisují do elektronické žákovské těžko, ale pětky jsou tam zapsané hned po další hodině.“

Existují dny, kdy se mi ve škole daří a mám z toho dobrý pocit, a pak jsou dny, kdy se mi ani za mák nedaří a já si jenom říkám: „Co tady vůbec dělám?“ V hlavě se mi honí myšlenky typu, že se sem nehodím a že bych se měla lépe na nějakém učilišti. Zkrátka se školou je to u mě jako na horské dráze, někdy jsem nahoře, jindy zase dole.

A ještě ke všemu tu nemám nikoho, kdo by ty negativní myšlenky zahnal do kouta anebo ještě líp – vytlačil by mi je z mysli. Denisa je k mojí smůle nemocná. Bolí ji v krku. Dneska ráno byla u své, stále ještě dětské doktorky a dozvěděla se, že chytla streptokoka. Tak to jí vůbec nezávidím! Já ho už také párkrát měla a není o co stát. Je to nepříjemné a málokteré pastilky vám opravdu dokážou ztlumit bolest. Jednou mi doktorka nasadila cucací tabletky, které jsem měla brát třikrát denně, ale to by nesměly chutnat jako křída.

Příliš málo místa

Je čtvrtek. O matematice mi div nevypadnou oči z důlků potom, co se dozvím, jakou šílenost momentálně probíráme. Panu učiteli samozřejmě neujde můj zděšený výraz a při vysvětlování se na mě upřeně dívá, a dokonce si troufne poznamenat, že se tvářím vyjeveně. No bodejť, když netuším, která bije. Když nám na konci hodiny oznámí, že budeme příští týden psát test, mám chuť vraždit, protože už máme ohlášené testy i ze statistiky a zeměpisu. Tak to mám zase celý víkend totálně zabitý učením.

Ve třídě si po celý den připadám jako naprostý idiot. Denča je stále nemocná, takže tu není nikdo, s kým bych si mohla popovídat. Občas se u mě aspoň staví Kiky a prohodí se mnou pár slov, ale to nejspíš jen ze slušnosti.

Po šesté vyučovací hodině chvátám do školní jídelny, vzdálené sotva pár metrů. Bohužel tuto jídelnu využívají hned tři střední školy, což, vzhledem k jejím nevelkým rozměrům, představuje značný problém, běžně si totiž nemáte kam sednout a musíte si vystát dlouhou frontu. Už od prváku čekám na den, kdy nenajdu jediné volné místo a budu si muset svůj tác položit na parapet. A teď si nedělám legraci! Vážně je tam málo místa. Pro tři střední školy je jídelna opravdu příliš malinká.

Přisednu si k jednomu neznámému klukovi. Na střední vážně miluju to, jak se studenti vzájemně neznají. Víte, že už jste daného člověka na škole párkrát zahlédli, ale nic jiného o něm nevíte. Na základce to bylo jiné, tam jste aspoň věděli, jak se kdo jmenuje, a to ani nemusel být z vaší třídy.

Ze školní jídelny se pak vydám rovnou na autobusové nádraží. Autobus mě doma vyhodí ve tři hodiny. Mamina ještě není doma, tak si zapnu noťas a už chatuju.

Kája: Ahoj Deny, tak jak se cítíš?

Denča: Ahojky Kájo, dneska je to o něco lepší, ale furt žádná sláva, co ty, jak to jde ve škole?

Kája: Ach jo, to je škoda, chybíš mi. Ve škole je to hrůza, samý testy a tak, však to znáš.

Ivča: Ahojky holky, tak co je nového?

Denča: Mám streptokoka.

Ivča: Jaj, chudáku, to ti vůbec nezávidím.

Denča: Ale za týden mě, Kájo, čekej ve škole jako na koni :-)

Kája: Počítám s tebou (přidám palec nahoru) Fakticky jsi mi ve škole chyběla.

Denča: Ty mně přeci taky. Víte, co bychom měly udělat, až budu zdravá? Měly bychom si společně někam vyrazit, pobavit se, pokecat a tak. Možná bychom mohly uspořádat i nějakou dámskou jízdu, co vy na to?

Ivča: To by byla paráda!

Kája: To už tady dlouho nebylo – dámská jízda. :D Ale jsem pro!

Studentský život

Většina lidí si myslí, že my studenti si žijeme skvěle, nemáme si na co stěžovat, máme spoustu času na kamarády, koníčky, zájmy, zábavu atd. Ale víte co? Já si to nemyslím.

Ano, možná máme slevy a je jedno, zda se to týká konkrétních obchodů či jízdného, ale zas taková paráda, jak se může zdát, to taky není. Většina vidí jen samá pozitiva a zavírá oči před negativy, které s sebou studium nese, stejně tak jako ostatní věci, protože svět není jenom černobílý a neexistuje jen dobro a zlo. Svět dokáže být i šedý a občas nejsme schopni včas rozpoznat, zda se jedná o světlo či temnotu.

Být studentem je někdy vážně velká otrava, říkám-li velká, tak myslím opravdu velká. Nevyděláváte, a když konečně dorazíte domů, tak vás místo zaslouženého odpočinku čeká další učení, protože se zítra, za dva dny, za týden, za dva týdny píše velký test, na kterém si musíte dát záležet, protože nestačí jít si to tam jen odsedět, chcete přece něčeho dosáhnout, když už tam musíte trávit svůj čas. A jak tvrdí jedna naše paní učitelka, jež nás všechny naučila úspěšně psát všemi deseti: „Když to nejde silou, půjde to ještě větší silou.“ A má pravdu.

Po třech hodinách učení, během nichž jsem se snažila vecpat všechny životně potřebné informace do svého kapacitně omezeného mozku, toho mám už vážně plné zuby. Nejradši bych se na všechno vykašlala a šla si lehnout, nebo sednout ke stolu a psát dívčí román

Občas závidím hloupým lidem. Nikdo na ně netlačí, aby domů nosili samé chvalitebné, nejlépe samé výborné, hlavně žádné dobré. Než usnou, netíží je žádné obavy, zda ten zítřejší test napíšou na jedničku. Nebojí se jít domů, pokud se jim písemka nepovede.

Já jsem bohužel přesně ten typ člověka, co si neustále na něco stěžuje, ale jeho stížnosti nic neznamenají, protože já si budu vždycky stěžovat, prostě už jsem taková, ale nikdy, nikdy to nevzdám. Nevzdávám se, nemám to v genech. Jsem jako čivava. Malá. Roztomilá. Zákeřná. A dokážu se pořádně zakousnout a nepustit.

Nevzdávám se, ale když mi něco nejde nebo když něco prostě nemůžu strávit či překousnout, potřebuju si ulevit. Nejlépe se jít vykřičet někam, kde mě nikdo neuslyší, anebo si zabouchat či nechat věci proletět se oknem.

„Kájo?“ zvolá mamina stojící na dvoře pod oknem mého pokoje.

Zaslechnu její hlas a vystrčím hlavu z okna. „Ano?“

„To je tvoje?“ ukáže prstem na učebnici angličtiny rozplácnutou na zemi.

„Tak nějak.“

„Aha,“ zhluboka se nadechne. „Buď od té lásky a dojdi si ji sebrat, prosím.“ Knihu překročí a zamíří k domovním dveřím.

Já poslušně seběhnu schody. „Ukaž, pomůžu ti s nákupem,“ a už jí z ruky beru jednu igelitku. Je ověšená jako vánoční stromeček.

„Děkuju.“

„Za tu učebnici na dvoře se omlouvám, ale učím se už tři hodiny a připadá mi, že čím víc se učím, tím méně toho umím. A ještě ke všemu se jedná o angličtinu, v níž mi ujel vlak už na základce a od té doby se absolutně nechytám, ještě že jsme aspoň dostali dobrou učitelku, která mě má ráda.“

„Možná by bylo lepší, kdyby sis dala na chvíli pauzu. Určitě by ti to prospělo,“ poznamená, zatímco vyndává nákup z druhé igelitky.

„Možná máš pravdu,“ uznám. „Ale pauzu si momentálně nemůžu dovolit, jsem v časovém presu a ke všemu nemám jenom angličtinu, musím se věnovat i jiným předmětům.“

V rychlosti vyběhnu na dvorek sebrat učebnici ze země, poté mamině pomůžu uklidit nákup. Z ledničky pak vytáhnu svůj oblíbený salám a jogurt, k tomu popadnu ještě jeden rohlík a už utíkám zpátky do svého pokoje pokračovat dál v učení.

Dospělí možná musí chodit do práce, a někteří z nich opravdu brzy, což jim nezávidím, ale my studenti musíme taky brzy vstávat. Oni ovšem, na rozdíl od nás studentů, odcházejí z práce s pocitem, že si za dnešek vydělali nějaké peníze, kdežto my odcházíme jen se spoustou nových testů.

Tak jsme se všichni sešli!

Hned první hodinu k nám do třídy nakráčí matikář jako páv a samozřejmě si neodpustí nevhodný komentář týkající se čarodějnic.

„Jsem rád, že jsme se tu všichni sešli, protože o některé z vás jsem měl vážně strach.“ Třída vybuchne smíchy jako sopka. Zírám s pusou dokořán a divím se, co všechno je schopen vypustit z pusy, byť jde z jeho strany o legraci. Jenže mě ty jeho srandičky, ironické poznámky, nevhodné komentáře a narážky začínají pěkně štvát. Tahle mě dokonce urazí, obzvlášť když zjistím, že po mně po očku pokukuje. Vím, že nejsem žádná královna krásy, a co jako? Zasloužím si snad poslouchat blbé a urážlivé průpovídky ohledně čarodějnic a jejich upalování nebo mám po sobě nechat šlapat jako po kusu hadru, nechat se urážet…?

Nejnudnější hodina z celého dne naštěstí končí. O pětiminutové přestávce si stihneme dojít tak akorát na toalety a zpět. Když zvonek opět zazvoní, sedíme už v lavicích připravené na další hodinu, během níž si s námi třídní místo výuky dějepisu domlouvá dvoudenní výlet.

„Takže souhlasíte s Orlíkem?“ Její oči těkají po třídě a dožadují se jasné odpovědi. Všichni mlčky přikyvujeme. „Je tam hrad, anglické zahrady, možnost koupání…“

Nakloním se k Denise a šeptnu jí: „Koupat se teda nebudu!!!“

„Ježiš, já taky ne,“ vyvalí na mě zděšeně svá kukadla. „A navíc bych musela podstoupit depilaci celého těla.“

Vyprsknu smíchy, čehož si k mé smůle všimne třídní učitelka. „Kájo, něco k smíchu?“

„Ne, pančelko,“ kuňknu, rudá až po kořínky vlasů.

„To jsem ráda.“ Víc si mě už nevšímá.

„Ty se mi směješ,“ pokračuje Denisa šeptem, „ale ono je to vážné. Mám chlupy i na místech, kde by je holka rozhodně mít neměla.“

„Hele, buď v klidu, jsem na tom podobně,“ uklidňuju ji. „Začínám věřit, že jsme se skutečně zrodili z opic.“ Tím Denisu totálně rozesměju, řehtá se na celé kolo.

Třídní je nejprve v šoku, ale pak se vzpamatuje. „Hele, holky, jestli si chcete povídat a smát se, jděte ven na chodbu, tam vás nikdo nebude v rozhovoru rušit.“

Od té chvíle mlčíme jako pěny až do konce hodiny.

Odpoledne o tělesné výchově dostaneme za úkol přenést z kabinetu do tělocvičny pingpongové stoly.

„Ukaž, pomůžu ti,“ nabízí se mi Luděk, když si všimne, jak pracně šroubuju matičku, aby stůl mohl stát. „Jsem přece vesnický kluk,“ dodá vesele.

Denisa stojí opodál a sleduje mě, jako by se mi očima snažila pomoct matičku utáhnout.

„My jsme taky vesnický holky,“ odvětí pobaveně.

„Už to mám,“ zajásám nadšeně.

Luděk společně s Martinem postaví stůl na nohy.

„Tos mu musela říkat, že jsme taky z vesnice?“ vyčtu Denise.

„No a nejsme?“ baví se dál.

„Jsme,“ připustím, ačkoliv nerada. „Ale já se s takovouhle nálepkou nehodlám chlubit. Ty snad jo?“

Denisa jen pokrčí rameny.

Když jsou všechny tři stoly připravené, hra může začít. Denisa se odvážně zúčastní tzv. „obíhačky“. Veronika mě zve do hry také, s díky však odmítnu. Netrefím se do míčku ani normálně, natož když bych k tomu ještě měla obíhat celý stůl a sledovat, kdo komu nahrál a kdy budu nahrávat či odpinkávat já. Laura se otáže tělocvikářky, zda ti, co nechtějí hrát, nemohou jít do posilovny. Ta souhlasně kývne, má však podmínku. Musíme doopravdy cvičit, ne se jen tak povalovat na posilovacích strojích a povídat si. Dost naivní starší paní, řekla bych. Cvičit v posilovně ani jednu z nás nehne. Jen se posadíme na stroje a začneme krafat. Přirozeně o klukách, jak jinak.

Party time

V pátek pořádá Samuel párty pro pár desítek přátel a já jako jeho kamarádka jsem samozřejmě na seznamu hostů. A má nejlepší kamarádka Denisa také.

Přijede mě vyzvednout v osm hodin. Ve spěchu si naházím všechny potřebné věci do kabelky, přehodím přes sebe černý kardigan, nazuji si černé lodičky a vyběhnu ze dveří. Denisa vystoupí z auta, čeká na mě u vrátek, a když mě zahlédne, pronese: „No konečně!“

„Promiň, měla jsem naspěch.“

„Spíš mi řekni, kdy naspěch nemáš,“ dobírá si mě ze srandy.

„Haha,“ zašklebím se na ni. „Tady měl někdo k snídani vtipnou kaši.“

„Kéž by,“ pronese prosebně a sedne do auta. Obejdu vůz a nasednu také.

Po cestě nás doprovází nezvyklé ticho. Denisa mlčí jako hrob, takovou ji neznám, většinou je ukecaná, až mi z ní jde hlava kolem.

„No tak, co se děje?“ nedá mi to, musím se zeptat.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vesnická holka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.