Všechna moje M

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Andrea Zavadilová

Všechna moje M – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

ISBN tištěné verze 978-80-7650-235-2

ISBN e-knihy 978-80-7650-236-9 (1. zveřejnění, 2020) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7650-237-6 (1. zveřejnění, 2020) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7650-238-3 (1. zveřejnění, 2020) (ePDF)

Copyright © 2020 Andrea Zavadilová

Všichni máme ideál, který hledáme.

Hledáme. Propadneme mu. Milujeme. Padáme. Zvedneme se a hledáme znovu.

Ideál neexistuje, nikdy neexistoval a nikdy existovat nebude. Důležité je najít z našeho ideálu alespoň pár věcí. A když si tohle uvědomíme, uvidíme, že naším ideálem jsou vlastně jen maličkosti a obyčejní lidé.

Každý z nás hledá lásku. Kromě hledání je ale důležité poznat chvíli, kdy ta láska přišla.

Úvod

Jedno písmeno mi přivedlo lásku do života

Jména dostáváme už od narození. Nevybíráme si je. Opravdu ale mohou hrát jména v našich životech tak důležitou roli? Všechny události, co se mi staly během dvou let mého dospívajícího života, mě přesvědčily o tom, že vše souvisí se vším, a že kouzlo jmen existuje. Tedy alespoň pro mě.

Chtěla jsem si pamatovat každý detail. Vybavit si každou zlomovou chvilku. Proto jsem vše začala sepisovat.

Po pár měsících vzpomínání a zapisování jsem měla téměř hotovo.

Seděli jsme na venkovní terásce kavárny, do které jsme posledních pár dnů chodili každé ráno. Na kafe a cigáro. Držela jsem v ruce obyčejný černý zápisník, kde to bylo všechno zapsané. Listovala jsem zápisníkem. Zastavila jsem se až téměř u konce. Tázavě se na mě podíval a já se usmála. V zápisníku jsem našla přesně tu pasáž, kterou jsem hledala a přečetla mu ji nahlas.

„Hleděla jsem do jeho modrošedých očí. Najednou jsem ho vnímala úplně jinak, než když jsem ho viděla poprvé. To, co jsem cítila, bylo to, co jsem hledala.“

Sebral mi zápisník z ruky a začetl se.

„Jestli to budeš číst celé, dost pravděpodobně tady budeme až do odpoledne,“ zasmála jsem se a on začal číst od začátku.

MICHAL

První M v mém životě

Míšu jsem poznala na základní škole v první třídě. Pamatuji si to jen matně, ale vím, že když jsem vešla do třídy jako prvňáček, můj pohled spočinul na něm. Okamžitě jsem se do něj zamilovala. Dá se říct, že to byla moje první – a pravděpodobně jediná – „láska“ na první pohled. Myslím si, že už tehdy začala moje posedlost kluky s tmavými vlasy a modrýma očima.

Jak léta plynula a já vyrůstala, tak jsem názory měnila na denní bázi. Jediný názor, který mi ale zůstal (přibližně na pět let) byl ten, že jsem v Míšovi našla zalíbení. Celých prvních pět let na základní škole jsem se snažila všemi možnými způsoby s Michalem navázat kontakt a být jeho kamarádkou. Byla jsem malá holčička, která měla jasný plán. Trávit s ním čas, být jeho kamarádkou, aby se do mě poté zamiloval stejně jako já v moment, kdy jsem ho viděla poprvé. Je hezké se teď ohlédnout zpět a vidět, že jako malá jsem věděla přesně, co chci a šla jsem si za tím. V pozdějším věku bohužel už málokdo ví, co v životě vlastně chce. Dětská mysl je přeci jen jednodušší, zato barvitá.

Roky ubíhaly a my jsme se s Míšou spřátelili, přesně tak, jak jsem měla v plánu. Asi v páté třídě se to změnilo. Posílali jsme si v hodinách psaníčka. Ani nevím, co přesně mě k tomu vedlo, nebo kde jsem sebrala všechnu tu odvahu, ale vím, že jsem se v jednom z těch psaníček vyslovila. Napsala jsem mu, co k němu cítím a k mému překvapení jsem zjistila, že on ke mně city chová taky. Když jsem se ho zeptala, jak dlouho to trvá, řekl že už asi od třetí třídy. V duchu jsem si plácala na čelo, že mi to trvalo tak dlouho. Zdá se mi docela vtipná, ta dětská láska. Je přitom tak krásná a nekomplikovaná.

S Míšou jsme se dohodli, že spolu budeme chodit, když se máme tak moc rádi. Samozřejmě jsme byly děti a všichni naši spolužáci by z toho udělali největší skandál. Proto jsme se rozhodli, že to budeme po nějakou dobu držet v tajnosti. Já jsem ale byla docela nedočkavá a na vše jsem spěchala. To mi ostatně zůstalo dodnes.

Letmo si pamatuji na náš plán a na naši představu první pusy. Měli jsme to promyšlené. Ve třídě jsme měli zavedený systém na zamykání šaten. Šatny byly společné, každá třída měla jednu svoji místnost, kde byly věšáky pro všechny. Po každém prvním zvonění, které bylo deset minut před začátkem celého vyučování, se šatny zamykaly. Ze třídy se vždy vybrali dva žáci, kteří měli službu. Do povinností služby patřilo mimo zamykání šatny také uklízení tabule a nošení třídní knihy. Paní učitelka nás vždy párovala do dvojic.

Náš plán byl prostý. Jakmile poprvé zazvoní školní zvonek, já s Míšou jako služba odejdeme zamknout šatnu. A ještě před zamčením se do šatny zavřeme a dáme si první pusu. Vlastně to bylo i docela romantické. Idea našeho prvního polibku. Byl to dokonalý plán, který neměl žádnou chybu. Nikdo ze spolužáků by neměl žádné podezření a nikdo by nás při tom neviděl. Bylo to vlastně docela geniální. Ale už tehdy jsem si uvědomila, že ne všechny plány (ať jsou sebevíc promyšlené) vyjdou, a že vždy je riziko, že život před vás postaví překážku, která vás překvapí. A přesně to se stalo.

Šli jsme s Míšou po schodech, oba natěšení, ale zároveň nervózní, protože přece jen šlo o první pusu. V páté třídě tomu přikládáte stejnou důležitost, jako by šlo o žádost o ruku. Došli jsme před šatnu, a když mělo přijít na věc, oba jsme slyšeli smích dvou kluků. Byl to Michalův bratr a jeho kamarád, kteří byli současně našimi spolužáky. Oba dva jsme ztuhli. Zamkli jsme šatnu a odebrali jsme se zpátky nahoru do třídy. Bylo to docela smutné. Samozřejmě drb o tom, že spolu chodíme se během další přestávky rozšířil přes celou třídu.

Tímto skončila naše love story s Míšou. Už si přesně nepamatuji pravý důvod našeho rozchodu, ale chodili jsme spolu něco málo přes měsíc. To ty dětské lásky tak trvají. Láska skončila, ale náš vztah s Míšou se nadále rozvíjel, jen úplně jiným směrem.

Společně jsme nastoupili na osmileté gymnázium a dál jsme zůstali spolužáky. Přáteli jsme se opět stali asi až v kvartě, když jsme byli z celé školy vybráni jako jedni z nejlepších studentů angličtiny a jeli jsme do Skotska. Výlet byl financován projektem ze školy, tudíž jsme za ubytování a za cestu nezaplatili ani korunu. Jediné, co jsme si platili, byla útrata a případné vstupy na památky nebo atrakce. Musím říct, že tento týdenní výlet byl vážně úžasný. Nejen, že jsme navštívili Skotsko, ale viděli jsme také Amsterdam, krásnou přírodu Skotské vysočiny, hlavní město Skotska, jezero Loch Ness a také Londýn. A právě během toho výletu vzniklo naše přátelství.

Ze školy se vybíralo dohromady asi padesát studentů ze všech ročníků a já s Míšou jsme v angličtině opravdu vynikali. Měli jsme to zasloužené. Nejela se mnou ani jedna z mých nejlepších kamarádek, a tak jsem v autobuse seděla s Michalem. Za tu dlouhou cestu jsme společně zavzpomínali na naši dětskou lásku a poznali jsme každou vlastnost toho druhého. Dá-li se to tak říct, stali se z nás nejlepší přátelé. V době, kdy jsme jeli na výlet, jsem už jako patnáctiletá řešila další zamilovanost a nešťastnou lásku a vše jsem to s Míšou náležitě probrala. Naslouchal mi a podporoval mě. Už tehdy jsem věděla, že naše přátelství bude jedno z nejsilnějších, které v životě budu mít.

Mimo Michala jsem na střední škole měla tři skvělé kamarádky. Každá byla jiná. Viktorii, kterou jsem znala nejdéle. Už od školky jsme byly moc dobrými kamarádkami a často si nás lidi spojovali kvůli naší ztřeštěné povaze, kterou máme společnou. Melánii, se kterou jsme se spřátelily v průběhu let na gymplu. Mel byla typický příklad krásné, slušné a nevinné holky. A nakonec tady byla Stela. Nespoutaná pařmenka, která stála vždy za svými přáteli.

Michal byl první M v mém životě a zdá se, že bude i tím nejdůležitějším. Až do té doby, než se jeden pro druhého staneme jen vzpomínkou.

MATĚJ

Seznámení, kterému jsem nepřikládala moc velkou váhu

Matěj je kapitola mého života, která je doteď – a pravděpodobně vždycky bude – pořád otevřená. Před tím, než jsem poznala Matěje, jsem jako šestnáctiletá dospívající dívka, poznala spoustu kluků, ale hlavně jsem usilovně hledala lásku. Už jsem chtěla najít někoho, kdo ke mně bude patřit a s kým prožiju tu mladou, bláznivou a romantickou lásku. Jednodušeji řečeno – středoškolskou lásku, o které si myslíme, že bude trvat navždy, a u které poprvé pocítíme, jaké to je někoho milovat. A především, je to láska, u které dospějeme a poučíme se.

Mnohokrát jsem se spálila – asi tak, jako se spálí každá naivní, nezkušená romantická dívka v patnácti letech. Kluci, které jsem do té doby poznávala, mi dávali naděje, které se nikdy nenaplnily. Rok v kuse jsem poslouchala pořád ty stejné výmluvy. Všechno se to dělo pořád dokola a vše mělo stejný průběh.

Seznámení s Matějem bylo nečekané, ale především bylo klasické. Termínem klasické myslím to, že jsme se neseznámili přes internet, ale osobně.

S mými dlouholetými kamarádkami Viktorií a Mel jsme se rozhodly najít si brigádu. Bylo nám šestnáct a už jsme si chtěly vydělat nějakou tu korunu navíc, abychom si samy mohly něco koupit a mít z toho konečně trochu pocit dospělosti. Náš učitel chemie byl zároveň i zahradníkem a měl svou firmu.

Pan učitel byl tak hodný, že nás na brigádu vzal. Přes celé velikonoční prázdniny jsme měly v plánu sázet stromky. A jelikož nejsem moc nadšenec do zahradnictví, docela jsem se toho bála. Matěj byl jeden z jeho mála zaměstnanců.

První den nás vyzvednul maturant z naší školy. Dobře jsme ho znaly, byl to Honza. Sukničkář, kterého znala každá holka ve městě. Některé ho znaly víc než jiné… ale na tom nezáleží.

Shodou okolností on pro pana učitele taky párkrát pracoval.

Honza odvezl mě, Viktorii i Mel asi osm kilometrů za město. Tam nás čekal kopec, který jsme musely pokořit. S Viki jsme si jen povzdychly. Bylo asi půl osmé ráno, tak jsme to braly jako ranní rozcvičku. Když jsme vyšly na ten kopec, stáli tam dva kluci s vrtáky a zrovna vrtali do země díry na sazeničky.

„Tak holky, tohle je Matěj. Je to náš největší šéf,“ zasmál se Honza. Viki se taky zasmála a my s Mel jsme si jen vyměnily pohledy. Matěj na sobě měl šedé pracovní montérky s oranžovým proužkem a červenou mikinu s kapucí. Obličej měl zarostlý vousy a jeho hnědé oči na mě po celou dobu směny koukaly.

Vždycky se mi líbili starší kluci, ale tohle už nebyl kluk. Byl to muž. Upřímně, když jsem ho viděla ten první den, myslela jsem si, že je mu kolem pětadvaceti nebo víc. Já na sobě měla dost nepraktické oblečení. Staré obnošené džíny, mikinu a černou bundu. Abych nevypadala tak obyčejně, své hnědé vlasy jsem stáhla do culíku a hlavu dozdobila šátkem.

Během práce jsem párkrát zaslechla, jak se o nás kluci baví. Tím, že mluvili o brunetce – a my tři jsme všechny brunety (my s Viki máme i hnědé oči, Mel má krásné zelené kočičí oči), bylo těžké rozeznat, o kom z nás se baví.

Pracovaly jsme od těch osmi ráno asi do dvou odpoledne. Když jsem pak přijela domů, samozřejmě celá špinavá, padla jsem do postele a řekla jsem si, že v životě nechci pracovat rukama.

Naše seznámení s Matějem bylo ve výsledku zcela obyčejné. Kdo by si v tu chvíli pomyslel, že spolu nakonec skončíme?

Zlomový byl večer, kdy u mě byla Viktorie. Byl to hned druhý den po tom, co jsme byli poprvé na brigádě.

Honza mi napsal na Facebook.

„Pracovní porada. Přijďte s Viki. Je tady i Matěj,“ napsal Honza a v druhé zprávě zmínil hospodu, ve které s Matějem byli.

„Já nevím,“ odpověděla jsem stroze, ale přitom jsem podvědomě chtěla jít, abych ho viděla.

Nakonec jsme se rozhodly, že se za nimi na chvíli stavíme. Řekla jsem si, že si dám alespoň řasenku, aby mě Matěj viděl takovou, jaká normálně jsem. Ne zablácenou a s nevýrazným obličejem.

Když jsme přišly do hospody, kluci už seděli na baru. Pozdravily jsme je a posadily jsme se. Asi během hodiny se vyskytlo tolik trapných chvil, že bych je ani nedokázala spočítat. Zapíjeli jsme to alkoholem. Jelikož ani jedné z nás nebylo osmnáct, tak nám drinky objednával Matěj, který je následně i platil. Honza se tak neuvěřitelně opil, že už se nikomu z nás nechtělo si s ním povídat. Vysvobodili nás jeho známí, kteří k němu přišli. Během toho, co jsme tam seděli, jsem se s Matějem pokoušela bavit. Vyšlo najevo, že je dost nesmělý a stydlivý. U kluka jeho věku bych to nečekala. Jenže jsem taky zjistila, že mu není pětadvacet, jak jsem si myslela, ale jednadvacet.

Později se Honza někam vypařil a my jsme se na chvíli přesunuli do klubu. Bylo asi deset večer, což je na večerní párty docela brzo. Ale nám to jako šestnáctkám bylo jedno, protože bylo fajn už jen to, že jsme měli dovoleno jít večer ven. Když jsme byli v klubu, Matěj nám objednal další vodky s džusem. Seděli jsme v boxu a všichni tři jsme si povídali. Klub byl poloprázdný, hudba byla tlumená a na parketě téměř nikdo nebyl. Taková maloměstská klasika v jediném klubu široko daleko.

„My si odskočíme,“ přerušila naši konverzaci Viki a táhla mě s sebou na záchody.

Stály jsme u zrcadel a kontrolovaly si vlasy a make-up.

„Emo, všimla sis toho, že na tebe Matěj pořád čučí?“

„Co kecáš,“ mávla jsem rukou a své rty jsem přejela balzámem.

Když jsme se za Matějem vrátili, začala jsem to registrovat. Matěj se na mě neustále díval a usmíval se.

„Matěji a ty někoho máš?“ zeptala se Viktorie bez zábran a já jsem se na ni jen otočila s mírně vykulenýma očima. To se mi na ní líbilo, ničeho se nebála říkala všechno na rovinu. Prostě bez zábran.

„No,“ udělal pauzu, „mám.“

V tu chvíli ze mě všechno opadlo. Zájem o flirtování odezněl. Matěj ale hned šikovně odvedl téma jinam.

Po pár drincích se nám s Viki zachtělo tancovat. Tahala jsem Matěje na parket, i přes to, že jsem věděla, že má holku.

„Já tancuju jenom, když jsem opilý.“

„Ale no tak. Nebuď padavka. Pojď. Kvůli mně,“ zamrkala jsem a začala jsem se smát. Nakonec s námi šel a tancoval. Asi tak pět minut, ale i to se počítá!

Po půlnoci, když už jsme musely s Viki domů, jsme se rozloučili. Měla jsem nutkání ho obejmout, ale svědomí mi to zakázalo.

Začátky bývají vždy krásné a nevinné

Od toho prvního večera, kdy jsem Matěje viděla mimo práci (a prakticky podruhé v životě), jsme si přes Facebook psali skoro každý den. Neustále se mě ptal, kdy zase přijdu do práce. Když jsem se ho zeptala proč, jeho odpověď byla pokaždé stejná:

„Na tebe se tak pěkně kouká. Ty tvoje dolíčky jsou roztomilé.“

Nebyla jsem moc zvyklá na komplimenty, asi proto to na mě zapůsobilo.

Když jsem po pár dnech znovu šla sázet stromky, Matějův zájem už byl snad průhlednější než voda ve sklenici. Byl ostříhaný, oholený a krásně voněl. Po pár dnech už jeho zájem stoupl natolik, že už to snad víc nešlo. Naše konverzace přes Facebook nebyla moc záživná, ale Matěj mě i tak vylákal ven na kafe.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Všechna moje M.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.