Kdo zachrání Bylínky?

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Markéta Krejčí

Kdo zachrání Bylínky? – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

ISBN tištěné verze 978-80-7650-199-7

ISBN e-knihy 978-80-7650-202-4 (1. zveřejnění, 2020) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7650-201-7 (1. zveřejnění, 2020) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7650-200-0 (1. zveřejnění, 2020) (ePDF)

Copyright © Markéta Krejčí, 2020

Ilustrace © Alžběta Beranová, 2020

Ráda bych touto cestou poděkovala mému manželovi a dcerkám Sofii a Julii, kteří se jako první seznámili s mojí knihou a přispěli dobrými radami. Ale především chci poděkovat Bohu, který mi vnukl ten nápad – napsat knihu o bylinkách.

Zvláštní poděkování patří mé sestře Věrce Nevřivové, která mi byla psychickou oporou a velkou podporovatelkou (i finanční) na cestě za splněným snem.

Můj velký dík patří také dobré kamarádce Pavle Janíkové a celé její rodině, Blance Hengelové, učitelce na ZŠ, a Michalovi Krajčimu, kteří vydání knihy podpořili významnou finanční částkou.

Děkuji redaktorce Janě Šulistové za její mravenčí práci s rukopisem a za cenné rady.

Velký dík si zaslouží MUDr. Zbyněk Mlčoch za pomoc při propagaci knihy. Nebýt jeho příznivců na webových stránkách www.BylinkyProVsechny.cz, kniha by nevyšla.

Také bych ráda poděkovala dlouholeté kamarádce z vysokoškolských studií Hance, která si knihu o bylinkách koupila jako první a četla i všechny mé předchozí knihy.

Úvod

Pojďte se mnou nahlédnout do říše bylinek. Každá je něčím jedinečná a originální a pomáhají nám k tomu, abychom se udržovali zdraví. Co si asi bylinky špitají, když se zrovna nedíváte?

Možná mají starost o to, kdo je bude sbírat a jestli na ně lidé nezapomněli.

A možná se jen radují z toho, jak je Bůh dobře stvořil, a předhánějí se jedna před druhou, která lidem lépe poslouží.

Samy mezi sebou si říkají Bylínci.

Světelná louka

Místo, kde Bylínci žili, se nazývalo Světelná louka. Byla jejich domovem a byli šťastní, když mohli pokukovat jeden po druhém a uhlazovat si lístky. S lehounkým větříkem se jemně pohybovali sem a tam, občas se letmo dotkli hlavičkami. Když je ráno sluníčko polechtalo svými paprsky, radostně vítali nový den, i když byli zrovna zvlhlí od ranní rosy. Ti, kteří byli vzrůstem vyšší než ostatní, sdělovali menším kamarádům, co se kolem děje. Nedaleko totiž začínalo obilné pole, a tam se dost často děly zajímavé věci. Například tam občas jezdil traktor – ten Bylínci v oblibě neměli, protože vydával příšerný rámus a zůstávala za ním páchnoucí šedá mlha.

Bylínci měli nejraději konec léta, kdy obilí na poli zezlátlo. Jakmile totiž přišel čas žní a lidé sklidili obilí, po poli pobíhaly děti a předháněly se, kdo najde krásnější klas. Vždy jich tam zbylo dost na to, aby si z nich děti mohly vydrolit zrníčka. Nejstarší si zalezly do skrýše pod rozložitou jabloň, kterou někdo před mnoha lety vysadil na kraji pole, aby poskytla stín v horkých, slunečných dnech. Děti měly u jabloně schované nejrůznější kameny, klacíky a ostatní dětské poklady. Jabloň stála u kraje Světelné louky a Bylínci moc rádi naslouchali tomu dětskému radostnému štěbetání.

„Já postavím z klacíků domeček a na střechu dám mech,“ radoval se chlapec s červenou kšiltovkou.

„A já ho postavím z kamenů, aby mi vydržel,“ rozumoval druhý, zatímco kolem nich pobíhalo malé zlatovlasé děvčátko. Našlo si také zábavu a sbíralo jablka spadlá ze stromu.

Bylínkům se holčička moc líbila, protože její vlasy jim připomínaly zralé obilí.

Děti si pod jabloní hrály až do soumraku. Potom na ně z pole někdo zavolal, že už mají jít domů. Chlapci pomalu vyrazili, ale holčička, která po sobě pod jabloní zanechala několik nakousaných jablíček, zabloudila na Světelnou louku. Nemohla se od těch krásných kvítků a všemožných vůní vůbec odtrhnout.

„Tak Anno, kde se zase touláš?! Pojď už přece domů!“ volali na ni, ale ona si z toho nic nedělala. Louka ji přijala do své náruče a zlatovlasá Anna seděla u Heřmánku a dělala cestičku mravencům, aby se jim lépe putovalo. Prstem jim naznačovala, kudy mají jít, a z cesty jim odstraňovala klacíky a kamínky. Vypadalo to, jako by jim ta vzájemná spolupráce vyhovovala. Bylínci nakláněli hlavičky k Anně a letmo se jí občas dotkli. Její zvonivý smích louku úplně rozzářil, přestože se slunce už sklánělo k západu.

Náhle nad Annou stanul vysoký muž, zdvihl ji ze země a posadil si ji na ramena. „Kam ses to zatoulala? Nebýt té tvé zlatovlasé hlavičky, málem jsem tě v tom vysokém lučním kvítí přehlédl,“ zasmál se.

„Mně se tady moc líbí, strýčku. Viď, že se sem ještě podíváme,“ zaprosila malá Anna a hladila ho po šedivých vlasech.

„To já přece nemůžu slíbit. Maminka si pro tebe v neděli přijede z města a kdoví, kdy tu s námi zase budeš,“ pokrčil strýček rameny a vyrazil s holčičkou směrem k domovu.

Anna se smutně ohlédla a poslala Bylínkům vzdušnou pusu na rozloučenou. Nejraději by tu s nimi zůstala napořád.

Heřmánkovo moudro

Další den byl oproti tomu předchozímu docela nudný. Pavouk se od brzkého rána pokoušel vyrábět pavučinu, ale protože padala rosa, pavučina mu ztěžkla a hrozilo, že se protrhne. Přebíhal z jednoho konce na druhý a celý nervózní kontroloval své dílo. Přece jen se teprve zaučoval a dosud nebyl mistrem svého řemesla.

Docela jiné starosti měl Heřmánek, který rostl přímo u cesty a měl tak dobrý přehled o tom, co se děje na louce. S láskou a péčí shlížel na bázlivého Řepíka, rozmazlenou Arniku a skromnou Aloe, kteří mu byli nejblíž. Najít Chrpu mu vždy trvalo nějakou chvíli, protože v jednom kuse něco hledala, poznávala jiné Bylínky anebo se vydávala na odvážné výpravy za dobrodružstvím. Stejně tomu bylo i v dnešní den a Heřmánkovi to dělalo starost. Ve vzduchu cítil blížící se vichřici, kterou během několika hodin rozpoutá Ničisvět.

S Ničisvětem to bylo složité – tohle trochu nespravedlivé jméno mu zůstalo po jednom obzvlášť velkém řádění. Uměl totiž také vanout jako lehounký vánek a hladit jako hedvábí. Deštěm tak prospíval všemu živému a každý ho toužebně očekával. Jenže občas se přihnal jako divoká smršť, zmítal korunami stromů, a kdo se v tu chvíli neukryl do bezpečí, byl promočený skrz naskrz. Snad jen rybkám a ostatním vodním tvorům jeho řádění nevadilo, ale pro křehké Bylínky byl prostě jednou provždy Ničisvět, i když věděli, že bez jeho vláhy by uschnuli. Je to jako u nás lidí – když svítí sluníčko, říkáme, že je hezky, a když prší, je ošklivo. Málokdo se zamyslí, jak tím prospěšnému dešti křivdí.

Bylínci moudrého Heřmánka považovali za svého velitele a krále a pod jeho ochranou se cítili bezpečně. Ale také se na něj trochu zlobili, protože nechápali, proč Ničisvěta nějak neusměrní.

Ničisvět a jeho řádění

Ničisvět se dal do díla. Jako obvykle rozmetal na všechny strany vše, co mu stálo v cestě. Roztřesení Bylínci se mačkali k sobě, ukrytí v kmeni stromu. Potemnělá obloha a rychle se ženoucí mraky napovídaly, že se tu Ničisvět bude prohánět ještě nějakou chvíli.

„Je to hrozné, jak jsme před jeho řáděním bezmocní,“ šeptal vyděšeně Řepík.

„To ho nic nezastaví? Proč je tak zlý?“ podivovali se ostatní Ničisvětově krutosti a choulili se k sobě ještě těsněji.

Ničisvět to nehodlal jen tak vzdát a rval lístky ze stromů a keřů.

„Nemůžeme se jít poradit za Heřmánkem? Ten by si jistě věděl rady, jak se před Ničisvětem ochránit,“ uvažovala nahlas Aloe.

„To je k ničemu,“ jedovatě opáčila Arnika. „Nejsme pro Heřmánka tak důležití. Prý je jediný, kdo umí uzdravit z rýmy a kašle.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kdo zachrání Bylínky?.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.