Nebylové

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Petr Bazger

Nebylové – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

NEBYLOVÉ

Petr Bazger

copyright © Petr Bazger, 2020

ISBN tištěné verze 978-80-7650-163-8

ISBN e-knihy 978-80-7650-164-5 (1. zveřejnění, 2020) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7650-165-2 (1. zveřejnění, 2020) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7650-166-9 (1. zveřejnění, 2020) (ePDF)

Předně děkuji všem podporovatelům této knihy v rámci předprodeje, bez nichž by nevyšla. Řada z nich mě poctila svou přízní už podruhé. Moc si toho vážím. Dále bych chtěl poděkovat týmu spolupracovníků – redaktorce Petře Kamlachové, korektorce Evě Kadlecové, grafikovi a sazeči Jiřímu Houžvičkovi a lidem z nakladatelství Pointa – Kateřině Konrádové, Jacku Colingovi a Veronice Mahdalové, jejichž práce není na první pohled tolik vidět, ale pro zrod knihy je bytostně důležitá. Velké díky náleží mým rodičům a přítelkyni, kteří mne od začátku velmi podporují a zahrnují důvěrou a láskou. Speciální poděkování patří i dvěma mecenášům umění Janě Jabůrkové a Ondřeji Štantejskému. Dávají mi lekce altruismu, aniž o tom vědí. Kéž bych se vám vyrovnal. Děkuji, Jano a Ondro!

Titul „Vrchní nebyl“ získala Skye McLonganach, které děkuji a přeji, aby se jí rovněž podařilo vydat svou vlastní knihu, o které zatím jenom sní.

Nebylové je kniha věnovaná památce mé tety a kmotry Marie Candríkové, která už není mezi námi. Každý určitě máme někoho, kdo nám chybí. Prosím, věnujte mu/jí před čtením této knihy vzpomínku.

Všechny cesty vedou do Říma.

A co když je tím Římem naše duše?

NEBYLOVÉ

Také několikrát kontrolujete, jestli jste za sebou při odchodu z domu zamkli? Ne jen jednou, ale třeba dvakrát, třikrát i vícekrát? A někdy se dokonce i vracíte, přestože jste už pár kroků ušli, abyste se o tom přesvědčili? Budu vám nyní vyprávět o obyvatelích jednoho domu, kterým skutečnost, že někde nebyli, změnila život, a také o tom, jak jeden z nich ke své obsesi kontrolovat zamčení dveří svého bytu vlastně přišel.

Lída

Ve sportu jde o co nejlepší umístění a výkon. Závod na dvě stě metrů prsa na plaveckém mistrovství světa v roce 2017 v Budapešti odstartovali všichni závodníci včas. Všichni, až na jednoho, Fernanda Alvareze, jenž skočil šipku do vody až s minutovým zpožděním! Co jej k tomu vedlo? Důvodem bylo, že pořadatelé závodu odmítli uctít památku obětí teroristického útoku v Barceloně. Prý na to nebyl čas. Tak si ho španělský závodník udělal sám a držel na startovacím bloku minutu ticha.

Co Fernando Alvarez ztratil kvůli tomu, že se dostal do cíle o minutu později?

„Šanci na dobré umístění,“ zamumlal si pro sebe polohlasně Lída, když si pročítal článek na internetu ve svém chytrém mobilu. „Zato ale možná získal zápis do Guinnessovy knihy rekordů, protože se muselo jednat o nejpomalejší reakční rychlost nebo sportovce s nejdelším vedením v dějinách,“ zasmál se jinému úhlu pohledu.

„Konec kouřové,“ zvolal provozní. „Lído, už tam máme lidi. Tak nástup.“

Lída pracoval jako kuchař v restauraci U Mlsného kocoura a sport byl jeho hlavním koníčkem. Sám jej sice aktivně neprovozoval, ale velmi se o něj zajímal. Bylo mu prakticky jedno, o co se jednalo, sledováním pořadů v televizi a na internetu se „udržoval v obraze“.

Případ Fernanda Alvareze přiměl Lídu k přemýšlení, jestli fakt, že někde nebyl, nějak změnil jeho vlastní život. Tato myšlenka se mu usadila v hlavě a neustále na něj umanutě dorážela jako melodie písně, kterou ráno uslyšíte a po celý zbytek dne si ji pak broukáte a nemůžete ji dostat z hlavy. Lída měl totiž jeden velký sen. Odmalička chtěl cestovat po světě jako kuchař na zaoceánské lodi. Na přání rodičů šel však na gymnázium. Rodiče mu tvrdili, že matura a vejška jsou dnes nezbytností pro dobrý džob a vařit může jít vždycky, když o to ještě bude stát. A on o to stál. Po maturitě tedy odešel z domu a přes nesouhlas celého příbuzenstva začal pracovat nejdřív jako pomocný kuchař a později jako kuchař hlavní.

V práci rovněž přišel ke své zvláštní přezdívce – „Lída“. Kolegové mu ji dali proto, že v hospodě nastoupil za kuchařku Lídu, která se během let stala prakticky podnikovým inventářem, ale ze zdravotních důvodů musela v práci skončit.

„Kam pojedeš na dovolenou, Lído? Zase do zahraničí?“ zeptal se ho na konci poslední „předdovolenkové“ směny provozní.

„Jasně. Ale žádná exotika, jen v rámci Evropy. Na Madeiru,“ odpověděl Lída. Vybavil si, jak na internetu pátral po levných letenkách a našel dvě exotické destinace, kde ještě nebyl a které ho lákaly – Funchal a Ponta Delgada –, jež se obě nacházely na Madeiře, jedna v severní části ostrova a druhá v jižní. To je osud!

„A co ubytování a jídlo?“

„Takový kaskadér, abych zařizoval všechno až na místě, nejsem,“ usmál se a pokračoval: „Už jsem přes booking.com zacáloval pokoj v jednom penzionu uprostřed ostrova, abych to měl všude blízko. Dokonce mám odvoz z letiště v ceně! Objednal jsem si ale jen snídani. Aspoň prubnu jejich kuchyň.“

„Hlavně nám sem pak netahej žádnou exotiku. Víš, že jsme knedlíkový národ?“

„Jak bych mohl zapomenout heslo našich štamgastů: ,Ukaž, že jsi jedlík, a přidej si knedlík.‘“

„Přesně. Každopádně jsem slyšel, že je na Madeiře hezky.“

„Jo jo, podle fotek na netu to vypadá suprově. Prý je to taková evropská obdoba Havaje.“

„To já dám v létě raději přednost originálu s tanečnicemi hula hula,“ začal se provozní vlnit v bocích. Lída kvůli němu zalitoval, že neexistuje soutěž v trapnosti, protože by ji určitě vyhrál.

„Tak si to tam užij,“ rozloučil se.

Cestou z práce sledoval Lída chování lidí ve špičce a přemýšlel, co řidič automobilu nebo motocyklu získá tím, když na dálnici ve vysoké rychlosti riskantním manévrem předjede další vozidlo? A co by takový řidič ztratil, kdyby to neudělal? Vzpomněl si na Fernanda Alvareze a pomyslně držel minutu ticha za všechny, kteří někam šli a nedošli, jako ti v Barceloně nebo kdekoliv jinde na světě.

Dórmen

Po bytě v přízemí domu číslo popisné 722 na Zábojově ulici se rozléhaly tóny houslového koncertu. Otevřeným oknem se hudba linula ven a také k sousedovi bydlícímu nad ním, Lídovi, jenž měl také zrovna otevřené okno. To Dórmen ovšem nevnímal. Nechal se naprosto unášet melodií své vůbec nejoblíbenější skladby. Nechápal, proč se pro klasickou hudbu používá výraz „vážná“, jelikož koncert pro housle a orchestr D dur od Petra Iljiče Čajkovského jej vždy dobíjel a činil šťastným. Jako by měl sílu někde uvnitř něj odkrývat závoj, za nímž si odžíval vše krásné, a poodhalovat naprosto neznámé krajiny. Často jeho poslech zakončil v slzách. Vrchol romantismu se sentimentální tečkou. Věděl, že autor skladbu napsal v roce 1878 a během dvou týdnů s ní byl hotov, trvalo pak ale ještě celé tři roky, než se našel někdo, kdo byl schopen ji přehrát! Do té doby platila prakticky za nezahratelnou. Vůbec se tomu nedivil. I přes svůj pokročilý věk nikdy nepochopil, kde se v hlavách hudebních géniů může urodit taková krása, jako je tento opus číslo 35.

Ze světa za závojem jej vytrhl zvonek.

U dveří stál jeden ze sousedů, Lída. „Omlouvám se, že vyrušuji. Mohl bych vás o něco požádat? Letím na deset dní na Madeiru a potřeboval bych vybrat schránku a zalít květiny,“ obrátil se na něj s žádostí.

„Ale jistě. Na Madeiru? Kde to je?“

Lída ochotně předvedl, co si o Madeiře nastudoval.

„Já vlastně nikdy v životě nikde nebyl,“ navázal na přednášku Dórmen.

„Jako nikdy?“

„Kromě Slovenska ne. Ale tehdy jsme ještě byli jeden stát, to se nepočítá.“

„Tý jo. Vás to nikdy nelákalo?“

„To nemůžu říct. Dokonce jsem měl k cestování vždycky blízko. Pracoval jsem v těch nejlepších hotelích a restauracích, často jsem přicházel do styku s lidmi z nejrůznějších končin světa a naučil se anglicky a německy, když se ještě všichni učili jen ruštinu. Ale před revolucí se cestovat nesmělo a po revoluci už nebyl čas a vlastně ani chuť.“ Jak to tak bývá u starších osamělých lidí zvykem, byl Dórmen rád, že se může chvíli bavit s někým jiným než s televizí nebo ježkem, díky němuž měl posledního tři a půl roku pocit, že jej aspoň někdo potřebuje. I teď ho držel v dlani a hladil po bodlinkách, které zůstávaly stažené.

„Taky jste byl kuchař?“ podivil se Lída možné shodě okolností.

„No, nebyl. I když jsem jich hodně poznal a vážím si jich, vždycky jsem byl takový most mezi dvěma světy. Alespoň tak jsem si to vždycky představoval. Nový návštěvník, většinou cizinec, zavítal k nám a já jsem jej uváděl, vítal nebo ubytovával. Byl jsem ten spojovník mezi světem, odkud přicházel, a světem, kam přišel.“

„Takže jste dělal recepčního?“

„Přesně tak. Většinou jsem stál na recepci anebo dělal dórmena.“

„Dórmena?“ nechápavě se na něj podíval Lída.

„Ano, uváděl jsem lidi do restaurace, řešil rezervace, pomáhal se svršky a nakonec se s nimi s přáním pěkného zbytku dne či večera loučil.“

„Kúl. A mohl byste to pro mě udělat s těmi květinami a schránkou?“

„Promiňte, já vás tady zdržuji a vy jistě nemáte čas. Ano, udělám. Nedělejte si starosti.“

Lída poděkoval a předal mu klíče: „A z Madeiry vám pošlu pohled, ať víte, jak to tam vypadá.“

Když se za ním zavřely dveře, přešel Dórmen k oknu. Sledoval lidi procházející ulicí před domem, vcházející dovnitř a vycházející ven. Osmdesátka na krku – možná by mohl začít s cestováním, možná je to poslední příležitost. Co se vypravit na Madeiru s ním? Nebo aspoň do Anglie jako au-pair? Osmdesátiletý au-pair – ta představa jej rozesmála. Ve svých letech už by potřeboval víc pomoci, než by mohl poskytnout. Samotného ho však překvapilo, že by ho to lákalo. Už jsem něco slíbil, utnul fantazírování. Proud myšlenek však nešel tak lehce zastavit: Pokolikáté už nějaký nápad, příležitost, nutkání potlačil? Kde všude nebyl a kolik toho v životě nezažil?

Džoukr

To Džoukr nad těmito otázkami nepřemýšlel. Nepřemýšlel ani nad tím, co napadalo Lídu cestou z práce. Pokud už by měl co, stejně by nemohl řídit, protože ho před třemi lety zastavila noční policejní hlídka, zrovna když měl v sobě takovou kombinaci halucinogenů a amfetaminů, že chybělo málo, aby to v Džoukrově světě skončilo naspídovanou kubisticko-surrealistickou vizí se spoustou šrotu a krve. Člověk by řekl, že nepřemýšlení bylo jeho životní filozofií a celodenním programem.

Přezdívku „Džoukr“ získal jako náctiletý. Ne snad proto, že by byl karetní hráč, jeho přezdívka nevznikla podle nejvyšší karty žolíka. Špatně by hádal i ten, kdo by tipoval, že si oblíbil psychopatickou postavu z komiksů o Batmanovi. Pravdou bylo, že odmalička hrál tenis a jeho velkým vzorem byl Novak Djokovič, jehož plakáty měl všude a pořád o něm básnil. Tomuto velkému tenistovi se přezdívalo Nole nebo Djoker, a právě po něm mu tak začali říkat i kamarádi.

Džoukr byl poměrně talentovaný, a začal se dokonce prosazovat na mládežnických turnajích, dokud mu jeden jeho strýček nedal jistou pilulku se slovy: „To určitě vyzkoušej. Nebuď blbej. Pokud to chceš někam dotáhnout, musíš pro to taky něco udělat. Nebudeš tak unavenej a získáš ještě lepší výsledky, uvidíš.“ A tak jeho lásku k tenisu nahradila láska nová. Pervitin.

Bydlel v garsonce, jejíž nájem za něj platili rodiče, kteří s ním už jinak odmítali cokoliv mít. Nechápal to, protože perník má přece pod kontrolou. Oni si to ovšem nemysleli. Z bytu téměř nevycházel, protože tam měl vše, co potřeboval. Nerozuměl známým, co s sebou všude vláčeli psy. Bydleli s nimi někdy i v daleko menších bytech, než má on, a většinou nešlo o žádné drobky! Jednalo se o pouliční směsi, které byly hlavně říznuté do německých ovčáků či bojových plemen. Osobně to považoval za týrání zvířat. Zvíře potřebuje volnost!

„Dobrej, sousede s ježkem,“ pozdravil Džoukr Dórmena.

Téměř pokaždé, když se vracel z ojedinělých výprav ven, jej vídával sedět na lavičce před domem s ježkem odpočívajícím na jeho pravém rameni nebo jak se spolu prochází po trávníku před domem. To je úplně jiný level. Domácí mazlíček by měl být výrazem originality majitele a ne důkazem jeho nedostatku, říkával s hrdostí v hlase, jako by objevil penicilín. Sice Dórmena zdravil, ale stejně ho neměl rád, ostatně jako zbytek světa. Všichni byli nepřátelé a debilové. Ničemu podle něj nerozuměli. Nevěděli nic o napojení a silách, se kterými byl ve spojení. Reality těch ostatních byly překroucené a všechny ty dimenze, jichž se po každé dávce takřka dotýkal, jim připadaly nesrozumitelné. Měl pocit, že už je blízko, blizoučko, aby zjistil pravdu o všem. Jen musel najít ty správné vstupy, aby nezabloudil. To je to, co teď Džoukr celé dny a noci řešil, a doufal, že dosáhne cíle. Potřeboval se na ty vstupy znovu napojit a udržet se s nimi ve spojení. Už tam dlouho nebyl. Přestal řešit, že mu nikdo nerozumí. Pokoušel se jim to vysvětlit nesčetněkrát, ale marně. ONI jsou na začátku a ON tak blízko všemu. Kdyby to jen věděli.

„Dobrý den, sousede s ropuchou. Byli jste se vyvenčit?“ pokusil se Dórmen o konverzaci.

S Džoukrem totiž v bytě žila ropucha – žabák, kterému říkal Trip. A jak by žabáka charakterizoval sám Džoukr? „Ropucha je užitkové zvíře. Žádný mazlíček.“ Když to na něj přišlo a neměl peníze na dávku, měl Tripa. Dříve se věnoval celkem „prosperujícímu byznysu“. Vzal si sportovní oblečení včetně tenisové tašky s raketou a vyrazil k věznici. V předem domluvených časech pak přepinkával přes zeď tenisáky naplněné pytlíky s pervitinem. Fungovalo to skvěle a měl peněz, že skoro nevěděl, co s nimi. Ovšem jen do doby, než na to přišli bachaři. Dnes jel na hlavák a nakoupil levně. To si myslel jen do chvíle, než zjistil, že se jednalo pouze o omítku smíchanou s nějakým svinstvem. Nenáviděl celý svět.

Ukázal Dórmenovi Tripa, kterého držel v dlani, a chtěl pokračovat dál.

„Byl jsem u souseda zalít květiny. Jel na dovolenou,“ oznámil mu Dórmen skoro omluvně.

Džoukr si však ani nevšiml, že ho dnes nepotkal před domem jako obvykle, nýbrž že vycházel z bytu souseda odnaproti.

„Jo,“ hlesl Džoukr, nevěda, co dodat. Dnešní zásobu slov a vstřícnosti už vyčerpal. Zmizel tedy ve svém bytě i s velkou chutí na Tripa. Ze zásad společenského chování mu totiž zbyla jen jediná – na veřejnosti se ropuchy nelížou.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nebylové.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.