Dveře do pohádky

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Šárka Sochová Landová

Dveře do pohádky – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Děkuji Věře a Matějovi, kteří mě přivedli k pohádkovým dveřím.

copyright © Šárka Sochová Landová

ilustrace © Irena Sojková

ISBN tištěné verze 978-80-7650-142-3

ISBN e-knihy 978-80-7650-143-0 (1. zveřejnění, 2020) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7650-144-7 (1. zveřejnění, 2020) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7650-145-4 (1. zveřejnění, 2020) (ePDF)

Dveře do pohádky

I. kapitola

Majka založila rozečtenou knížku a zhasla lampičku. Ještě na chviličku si klekla na postel, opřela se lokty o parapet a položila si tvář do dlaní. Za oknem roztínal černou tmu žlutý kužel světla pouliční lampy. Okolo žárovky poletovaly stovky malinkatých mušek a všechny zářily odraženým světlem. Bylo to krásné.

Majka se zasnila. Byla teď na chviličku Popelkou a nerozhodně nahlížela do plesového sálu, kde v tanci vířili zlatem odění tanečníci. A mezi nimi i princ, ten krásný princ, o kterém se jí v noci zdává…

„Ty ještě nespíš?“ zeptala se maminka, když nakoukla dveřmi do pokojíku. „Zase koukáš do tmy a sníš? Jednou se z těch svých pohádek zblázníš, spi už, je pozdě!“

Majka odtrhla oči od plesu pod lampou a zalezla si pod peřinu. Koukala do tmy a přemýšlela. Chtěla by mít nějakého kamaráda, který by měl pohádky rád stejně jako ona.

Vzduchem zavířilo padající listí, které ve světle lampy zářilo jako poletující zlaté plátky. A lístků bylo čím dál víc, nepadaly na zem, ale začaly kroužit vzduchem v šíleném tanci a přibližovaly se k oknu. Když už byl divoký vír těsně u okna, lístky se najednou rozletěly do všech stran a na parapetu za oknem stál malý, maličký skřítek. Měl pruhovanou špičatou čepičku, nosík, do kterého mu trošičku pršelo, a kalhoty s jednou kšandičkou. Přimáčkl nosík na sklo okna a rukama si clonil světlo lampy, aby viděl do pokoje. Když za sklem zahlédl překvapený obličej holčičky, usmál se a vesele zaklepal na okno.

Majka ho opatrně otevřela a skřítek skočil do místnosti. Uklonil se před ní a povídá:

„Tak jsem tady!“

„Kde ses tu vzal?“ divila se Majka a překvapeně vrtěla hlavou.

„No přišel jsem. Přece sis mě přála!“ odpověděl jí skřítek a posadil se na kraj parapetu. Z hlavy sundal čepičku a protřepal si svoje huňaté vlasy. Potom začal pohupovat nohama a zvědavě si prohlížet pokojík.

„Jé, ty máš pohádek,“ řekl a vydal se po parapetu ke knihovně.

„Počkej, já tě vysadím.“ Majka ho opatrně vzala do dlaně a přenesla na polici knihovny. Skřítek důležitě rázoval kolem knížek a četl si jejich názvy. Spokojeně si u toho pobrukoval.

„Já jsem si tě přála?“ divila se Majka. „Já jsem si přála skřítka?“

„Přála sis kamaráda, který by ti rozuměl,“ odpověděl jí skřítek.

„A tak, když jsem tvoje přání slyšel, hned jsem se za tebou rozběhl. Taky jsem si totiž přál kamaráda, který by mi rozuměl. Já mám moc rád pohádky. Jenže u nás pohádky každého nudí. A tak jsem byl moc rád, když jsem tě slyšel, víš. Já jsem totiž ze Země přání, tam slyšíme, co si kdo přeje, a my skřítkové potom ta přání plníme. Teda, někdy.“

„Slyšela jsi mě? Zhasni a spi už!“ zlobila se za dveřmi maminka. Majka honem zhasla lampičku a opatrně vzala skřítka z police.

„Musím už do postele, ale pojď si ke mně sednout, budeme si ještě povídat,“ šeptla Majka, posadila si skřítka pěkně nahoru na peřinu a s očima otevřenýma dokořán ho pozorovala. Skřítek se na peřině spokojeně uvelebil, čepičku si položil vedle sebe a už už otevíral pusu, že bude povídat dál, když vtom si všiml zlaté rybičky, plující v akváriu na stolku. Majka sledovala jeho pohled a usmála se.

„Tohle je Oskar, můj princ,“ představila mu rybičku. „Mám ho už od svých devátých narozenin a dřív jsem si myslela, že je to začarovaný princ. A tak mu říkám Oskare, můj princi, když ho krmím. Je hrozně šikovný a inteligentní.“

„No páni, tak ty tu bydlíš s princem! Ty se máš. To je skoro jako v pohádce, stačí vymyslet, jak ho osvobodit. A potom to taky udělat, samozřejmě. To já bych taky rád udělal něco pohádkového.“

„Ale prosím tě, vždyť ty jsi přece úplně celý pohádkový. Zjevil ses mi za oknem a jsi skřítek a určitě umíš čarovat a bůhví co ještě.“

„Nejsem pohádkový. Jsem prostě jen skřítek ze Země přání. Umím plnit přání lidí a nic jiného.“

„Ale to je přece úžasné. Plnit lidem přání, to je krásné. A vaše země musí být také krásná. Vyprávěj mi o ní. Je tam teď také podzim? A jak to tam vypadá? A kdo vám vládne?“ Majka už se znovu nadechovala k dalším otázkám, ale skřítek se zvonivě rozesmál a zašermoval rukama před obličejem.

„Počkej přece, jestli chceš o naší zemi něco slyšet, musíš poslouchat, ne se jen pořád ptát. A taky mi musíš slíbit, že mi potom budeš vyprávět o vaší zemi. Já o vás vlastně nic nevím, z těch přání, která u nás slyšíme, se nedá poznat vůbec nic. Tak já začnu, ale zavři oči a poslouchej.“

Majka poslušně zavřela oči a skřítek začal vyprávět o Zemi přání. Zvláštní, jak si byly jejich světy podobné. Podle skřítka teď cesty u nich pokrývalo zlaté listí a vzduch voněl tak trošku hořce a trošku sladce a po ránu štípal v puse. A skřítkové, co tam žijí, ti jsou různí, veselí i smutní, legrační i rozzlobení, přátelští i samotářští. Jako lidé. Vlastně se jejich světy skoro vůbec neliší. Majka si představovala skřítkův svět, a než se nadála, zněl jeho zvonící hlásek jejím snem.

Dveře do pohádky

II. kapitola

Trrrrrrrr, trrrrrrrrr, trrrrrrrr……trrrrrrrr, trrrrrrrrr, trrrrrrrr… vytruboval hlasitě budík a nedal se odbýt. Majka si protřela oči a s úsměvem si vzpomněla na krásný sen o skřítkovi. Posadila se na posteli a šmátrala rukou po budíku. Konečně, konečně se jí podařilo to zvonění zastavit. Pořádně se protáhla a spustila nohy dolů z postele. Najednou na ni zpod peřiny vykoukla mrňavá pruhovaná čepička. Majka vytřeštila oči a vmžiku si na všechno vzpomněla. Začala hledat na peřině a pod peřinou a na polici a pod postelí. Už si skoro zoufala, že skřítka nemůže najít, když tu si všimla, že stojí u akvária a doširoka otevírá pusu na Oskara. A za sklem ve vodě plave Oskar a otevírá pusu zase na skřítka.

„Ahoj,“ pozdravil skřítek Majku, aniž odtrhl pohled od akvárka.

„My si tu s Oskarem povídáme. Já jsem tě nechtěl budit, když jsi tak krásně spala.“

„Já jsem si myslela, že ses mi jen zdál. To jsem ráda, že to nebyl sen.“ Majka mrkla na budík a najednou začala spěchat.

„Teď musím do školy. Půjdeš se mnou?“

„No, já bych si asi raději prohlížel ty tvoje knížky. U nás žádné pohádkové knížky nemáme. Tak já si tu budu číst a ty se vrať brzy. Musíš mi povídat o vašem světě.“

„Dobře, budu tu nejpozději v půl třetí.“ Majka si olízla ukazovák a prostředníček pravé ruky a potom tu ruku zvedla.

„Slibuju, na mou duši, na psí uši, na kočičí svědomí,“ zasmála se a vystřelila do koupelny.

Za deset minut půl třetí už spolu seděli u stolu, skřítek tedy spíš na stole, a listovali v pohádkách. Navzájem si ukazovali obrázky, četli úryvky a vyprávěli si, s kým by se v pohádce rádi setkali. A mezitím pili čaj, jedli sušenky a občas si povídali o svých světech a navečer pomáhal skřítek Majce s úkoly do školy. Ale počítání ho moc nebavilo a slovíčka z angličtiny ho vyloženě nudila. V učebnicích nebyly skoro žádné obrázky, a když tam nějaké našel, nebylo na nich nic zajímavého. Jedině v čítance se daly nalistovat části příběhů, ale nevystupovaly v nich pohádkové bytosti, takže skřítek odložil i čítanku a šel si povídat s Oskarem. Najednou byla venku zase tma a maminka honila Majku do koupelny a potom spát. Majka ustlala skřítkovi v šuplíku psacího stolu, aby nemusela mít strach, že spadne z její vysoké postele.

Takhle uběhlo pár dní. Skřítek vždycky čekal na Majku doma a četl si v knížkách, Majka ráno honem běžela do školy a odpoledne ze školy domů přímo letěla. A vesele se smála a měla červené tváře a v očích šibalská světýlka.

Dveře do pohádky

III. kapitola

Jednoho odpoledne, když se Majka vrátila domů ze školy, našla skřítka, jak pobíhá po stole a přenáší knížky z místa na místo. Jen holčičku zahlédl, honem vyhrabal z jedné hromady velikou knížku s krásnými obrázky a dychtivě ji strkal Majce pod nos.

„Mám to! Tady to je, koukej, tady…“ ukazoval jí obrázek nějakých dveří.

„Honem, jdeme ke dveřím,“ spěchal skřítek.

„Ale kudy?“ vrtěla Majka hlavou.

„Ty nevíš?“ podivil se skřítek. „Já myslím, že víš, jenom si vzpomeň. Jsou to takové kouzelné dveře.“

Majka se zamyslela.

„Kouzelné dveře? Myslíš ty hned za křižovatkou v té dlouhé ulici?“ vzpomněla si Majka na to, jak si jako malá představovala, co za nimi je. Připadaly jí jako začarované.

„Asi jo…,“ řekl skřítek.

Došli ke dveřím. Tedy, jak se to vezme. Žádné dveře tam totiž nebyly. Jen takové obyčejné žulové schody, které zcela neobyčejně vedly přímo do cihlové zdi.

„Tohle jsou ony? Chodím kolem nich skoro každý den, ale v životě by mě nenapadlo, že vedou do pohádky.“

„Ano, to jsou ty dveře,“ kývl skřítek. „Jenomže já neznám klíč.“

„Neznáš klíč?“ podivila se Majka. „Snad nemáš, ne?“

„Ale ne, tady je klíčem písnička, ale já ji neznám,“ zesmutněl skřítek.

„Písnička?“

„No jo, písnička. O dveřích do pohádky.“

„Písnička o dveřích do pohádky?“ usmála se Majka. „Já jednu znám. Máme ji na gramofonové desce, občas si ji pouštím. Naučím tě, jak to je, chceš?“

Skřítek horlivě kýval hlavou.

Posadili se spolu na kamenné schody a Majka začala zpívat:

Branou, dveřmi nebo vrátky

můžeš vstoupit do pohádky,

s Honzou projít celý širý svět,

najít klíč a pak se vrátit zpět…

Skřítkovi trvalo jen malou chviličku, než se písničku naučil. Potom se spolu postavili na schody před cihlovou zeď, narovnali záda, Majka si uhladila sukýnku, skřítek si popotáhl kšandu na kalhotách a zanotovali písničkový klíč.

S posledním tónem se začaly dít věci.

Cihly před nimi se rozestupovaly do stran a ze zdí nad schody vypučely nádherné kovové úponky jemně tepaného zábradlí. Vypadalo jako překrásná železná krajka, mělo spoustu kudrlinek, lístečků a kvítečků…

Zatímco pozorovali, jak zábradlí roste, v cihlové zdi se objevily dveře. Vlastně spíš brána. Nádherná veliká vyřezávaná brána z tvrdého dubového dřeva.

Ale byla zavřená.

„Co teď?“ zeptala se zklamaně Majka.

„Nevím,“ zašeptal skřítek.

„Možná jen musíme zaťukat…“

Majka si posadila skřítka na dlaň, přiblížila ho ke dveřím a skřítek svým maličkým ukazováčkem třikrát zaťukal.

A brána se začala otevírat.

Dveře do pohádky

IV. kapitola

Za bránou svítilo sluníčko skrz světle zelené listí stromů a v nízké trávě kvetly celé trsy zářivě žlutých narcisů. Vzduch voněl hlínou a svěžestí a nad květy poletovali baculatí čmeláci.

„No páni,“ divila se Majka, „tady je jaro!“

„Jasně že je tu jaro. Stejně jako ve vašich srdcích,“ ozval se tenký sladký hlásek odněkud zdola.

Majka si klekla do trávy a postavila skřítka na zem. Na květu narcisu se vesele houpala maličká růžovožlutá víla s průsvitnými křidélky a šibalsky se na ně smála.

„Kde se tu vůbec berete? Vůbec jsem vás neviděla přicházet?“ ptala se a obracela tvářičku střídavě na Majku a na skřítka.

„Prošli jsme bránou do pohádky, alespoň myslím,“ odpověděl skřítek víle. „Jsme tu správně v pohádce?“

„Spíš v pohádkách. Jsou tu všude kolem tebe, jen je musíš umět vidět. Tady potkáš, koho si budeš přát. Víly, trpaslíky, skřítky, čarodějnice i princezny. A cokoli dalšího, na co si dokážeš vzpomenout. Možná tu uslyšíš různé příběhy. Anebo můžeš ty příběhy vyprávět ty nám.“

Víla se vznesla z narcisu a začala kroužit kolem Majčiny hlavy. Míhala se jí těsně před očima a vesele se smála. Potom sletěla dolů ke skřítkovi a posadila se vedle něj do trávy.

„Půjč mi na chvíli tu svou čepičku. Prosím, prosím,“ zašmidlala legračně rukama a udělala na něj psí oči.

Skřítek si čepičku váhavě sundal z hlavy a nasadil ji víle. Ta si ji narazila pěkně do čela a rozletěla se s ní po louce. Smála se a volala na čmeláky, ať se kouknou, jak jí to sluší. Skřítek nevěděl, jestli se má také smát, nebo se o svou čepičku spíš bát, a tázavě se podíval na Majku. Ta si ho posadila na ruku a zvedla se z trávy. Víla s čepičkou vypadala jako poletující maličká pruhovaná ponožka. Obletěla celou louku a potom se vracela zpátky k těm dvěma. Jak Majka pozorovala letící vílu, všimla si, že na téhle louce nejsou vůbec žádné dveře ani brána. Ať se rozhlížela, jak se rozhlížela, nikde neviděla nic, co by se kouzelným dveřím alespoň podobalo.

Dveře do pohádky

V. kapitola

„Tady nejsou naše dveře,“ vyhrkla zmateně. „To se nemůžeme vrátit?“

„Já nevím, o tom v té knížce nic nebylo,“ krčil rameny skřítek a očima propátrával i stíny pod stromy. Dveře ale nikde neviděl.

„Jasně že tu nejsou dveře,“ řekla víla, která přiletěla zpět a podávala skřítkovi jeho čepičku. „Stejnou cestou se zpátky nedostanete.“

„Ale to nejde, naši mě budou hledat. Co budeme dělat?“ špitla Majka a s nadějí se podívala na skřítka.

„Tak si to tu zatím prohlédneme. Chtěli jsme přece do pohádky, ne? Doma to bez tebe chvíli vydrží,“ navrhl skřítek.

„A cestu zpátky určitě objevíme stejně, jako jsme ji našli sem. Věř mi, všechno je tak, jak má být.“

„A kam půjdete?“ zajímala se víla. „Já bych chtěla jít s vámi. Nikdy jsem nebyla nikde jinde než tady na palouku.“

„Ty nemůžeš jít nikam,“ zabručel uzlovatý kořen na kraji lesa. „Jinde bys nepřežila, věř mi. Já už jsem viděl všechno možné, dokonce i pár zvědavých víl, které se na prudkém slunci rozplynuly jako pára. Ty potřebuješ stín a vlhkou zem.“

Majka se skřítkem překvapeně pozorovali malá hnědá očka a dlouhou škvíru úst ve vrásčitém kořeni.

„Bludný kořen, těší mě,“ zabručel kořen.

„Dobrý den,“ pozdravila Majka.

„Zdravíčko,“ řekl skřítek.

„Ách jó,“ protáhla víla. „Já bych chtěla na zámek. V parku tam prý mají krásné růže.“ Zamračila se na bludný kořen a trucovitě si dupla.

„Máš babu!“ plácnul ji čmelák po ruce a honem letěl pryč.

„No počkej!“ vystřelila víla za čmelákem. Ve vzduchu se ještě ohlédla a mávla těm dvěma na pozdrav: „Hodně štěstí!“

Dveře do pohádky

VI. kapitola

Za lesem byl kopec a na kopci zámek. Nádherný zámek. Celý bílý a zlatý, se spoustou věží a balkónů a s dlouhými nebesky modrými vlajkami. Zámek obklopovala veliká zahrada plná voňavých růží a hebkých trávníků a košatých stromů. Do té zahrady se vcházelo zlacenou bránou, která byla pořád otevřená.

Když Majka zámek z dálky uviděla, rozeběhla se do kopce a běžela a běžela, až nemohla popadnout dech. Skřítek, kterého nesla celou dobu na ruce, byl teď pořádně vytřesený.

„Co šílíš? Vždyť tam můžeme v klidu dojít!“ divil se a nechápavě vrtěl hlavou.

„Já nevím, nohy mi samy běžely, ani jsem nechtěla…“ udýchaně odpověděla Majka. „Ta brána prostě chce, abych do ní vešla co nejdříve. Už mě zase nutí běžet!“ Rozeběhla se znovu do kopce, ani nestačila vzít skřítka do ruky. Ten seděl překvapeně na mechu a díval se, jak se jeho kamarádka vzdaluje.

Majka doběhla ke zlaté tepané bráně a nohy se jí zastavily. Dívala se dlouhou alejí vysokých stromů na široké schodiště vedoucí k otevřeným zámeckým dveřím.

Přímo nad hlavou jí zacinkal stříbrný zvonek.

„Vítám tě,“ ozvalo se a Majka se rozhlédla. U brány seděl ohromný kocour a vážně ji pozoroval.

Jeho srst byla hebká, světlounce modrá, jen občas jako by po ní přeběhl běloučký mráček.

„Děd Vševěd teď není doma, máš si zatím prohlédnout naši pohádkovou zahradu. Až skončí den, povečeříte spolu,“ zdvořile jí sdělil kocour hlubokým, hebkým hlasem.

Dveře do pohádky

VII. kapitola

Majka nahlédla do zahrady. Hned za bránou byl krátký trávník, ze kterého vyrůstala spousta jarních kytiček. Viděla sněženky a bledule, narcisky, modřence, krokusy a talovíny a potom ještě spoustu dalších květin, které nedovedla pojmenovat. A uprostřed trávníku stál sloupek a na něm koupátko pro ptáčky.

„Jenže já jsem ztratila kamaráda.“ Majka smutně ukázala zpátky k lesu.

„Jak jsem běžela, zůstal dole…“

„Neboj se, ztratit se nemůže. Tahle cesta ho vždycky dovede sem. A až dojde k bráně, zvonek na ní zacinká a já pro něho dojdu. Ty si zatím můžeš projít celou zahradu – jaro už vidíš, dál je i léto, podzim a zima. Jen se neboj, když budeš mít hlad, najdeš v letní a podzimní zahradě ovoce a zeleninu. Cokoli z toho si můžeš utrhnout a sníst. Z kašen a vodotrysků můžeš pít vodu, je výborná. Když mě budeš potřebovat, jen zavolej ‚Kipe!‘ a já přijdu. Přeji ti pěkný den,“ skončil zdvořile kocour a uklonil se. Majka se také uklonila, potom mu ještě na rozloučenou zamávala a vstoupila do jarní zahrady.

Skřítek viděl Majku, jak doběhla ke zlaté bráně a zastavila se. Pozoroval, jak se rozhlíží, slyšel cinknutí zvonku a potom viděl, jak vstoupila do zahrady. Nedá se nic dělat, bude muset ten vysoký kopec vyšlapat po svých. Zvedl se z mechu a vstoupil na cestu. A v ten moment pocítil to, co mu Majka popisovala. Jeho nohy se samy rozeběhly směrem k bráně. Jenže protože byly jeho nohy maličké, byly maličké i jeho kroky. I když běžel ze všech sil, brána se skoro vůbec nepřibližovala.

Po chvíli už vůbec nemohl. Schváceně padl do mechu vedle cesty a snažil se popadnout dech. Vyběhnout na kopec je pro skřítka přece jen mnohem těžší než pro Majku.

Dveře do pohádky

VIII. kapitola

Majka vešla do letní zahrady. Na stromech se červenaly zralé třešně a všude ve větvích švitořila spousta ptáků. Ozobávali šťavnaté plody a povídali si mezi sebou. Majka se usadila do stínu pod třešeň a přemýšlela, jak by si mohla nějakou utrhnout. Nikde tu nebyl žebřík. Rozhlížela se, jestli by se na některý strom nedalo vylézt. Dříve než našla tu správnou nízko rostoucí větev, do klína jí spadla třešňová náušnička. A hned další a další, až měla plnou sukýnku. To se s ní ptáci podělili o svačinku. Majka poděkovala a strčila si do pusy první třešeň. V ten moment si ale vzpomněla na skřítka a zesmutněla. Kosí rodinka, která ji ze stromu pozorovala, přestala poskakovat po větvích a vyzpěvovat. Poznali, že je jí do pláče. Pan kos slétl ze stromu a posadil se před ni do trávy.

„Dobrý den,“ pozdravil Majku.

„Dobrý den,“ odpověděla Majka.

„Pročpak jste tak smutná, slečno?“ zeptal se kos.

„Protože se mi stýská. Běžela jsem k zámku a na cestě zůstal můj kamarád. Je maličký, kdo ví, jak dlouho mu bude trvat, než dojde sám k bráně.“

„Ó, to je smutné,“ řekl kos a zamyslel se.

„Jak moc je maličký?“

„Tak, že jsem ho mohla nosit na dlani,“ odpověděla Majka a ukázala mu dlaň.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dveře do pohádky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.