Give Me Your Hand

Copyright © Megan Abbott, 2018

Translation © Radka Knotková, 2020

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2020

ISBN epub 978-80-7565-792-3

Pro Jacka Pendarvise

PROLOG

Někde vskrytu jsem nejspíš vždycky věděla, že se s Diane znovu shledáme.

Jsme k sobě přikované, za kotníky, jako zrůdná třínohá rasa.

Náhodné spolupachatelky. Obezřetné spiklenky. Anebo siamská dvojčata, srostlá na nějakém tajném místě.

Tak je to silné, ta věc, co nás spojuje. Pochybná minulost, její takřka nesrozumitelný příběh. Bez ustání ho samy sobě vyprávíme, všímáme si jeho zvratů a zákrutů, snažíme se ho pochopit. A před všemi ostatními jej tajíme.

Někdy mívám pocit, jako by Diane byla kouskem mého já, který se ulomil a bloumá mi tělem, koluje mi v krvi.

Když občas v noci škobrtám do koupelny po ošklivém snu, snu o Diane, vyhýbám se zrcadlu, odvracím zrak, nechávám světlo zhasnuté, v jakési primitivní části svého ospalého mozku přesvědčená, že kdybych se rozhlédla, spatřila bych ji. („Zakrývej si po setmění zrcadlo,“ říkávala moje praprababička. „Jinak v něm uvázne snílkova bloudící duše.“)

A tak i když jsem se s Diane léta neviděla, vlastně mě ani nepřekvapilo, když se objevila v Laboratoři Severinová, na mém pracovišti, v budově, kde trávím většinu probdělého času. Ze všech laboratoří na světě musela napochodovat zrovna do té mé. A všechno začíná nanovo.

Nejpodivnější na tom je, jak málo o sobě vlastně víme. Netušíme, kdy má ta druhá narozeniny, jaké písničky se jí líbí, z koho se nám rozbuší srdce a z koho ne. Byly jsme kamarádky, pokud je Diane vůbec schopná být něčí kamarádka, jen na pár měsíců a hodně dávno.

Víme ale o té druhé něco, co nikdo jiný nezná.

Tu jedinou důležitou věc.

I

Svět je horký jako krev a osobní.

– Sylvia Plathová

TEHDY

Stalo se to před dvanácti lety. Bylo nám sedmnáct, Diane a mně, a ve čtvrťáku nás asi osm nebo devět měsíců pojila energie, která v obou jiskřila, verva, hlad, zpěv ctižádosti.

A pak, jednou večer, se všechno pokazilo.

Byly jsme u mě doma, v mámině stísněném domě páchnoucím po dezinfekci, čpícím zvířaty z útulku a prostém jakéhokoli zdání soukromí. Ani jedny dveře se nedovíraly, jak bylo jejich nabobtnalé dřevo zasazené do laciných rámů a ty shrnovací vyjely z drážky. Ale ona mi to stejně pověděla.

Když to začalo, seděly jsme každá na jednom konci mé dvoulůžkové postele a vypracovávaly studijní otázky k Hamletovi, Diane se svým přepečlivým rukopisem a úhlednými nehty, na sobě jeden ze svých mnoha svetrů jemných jako jehněčí srst – holka natolik uhlazená, že by uhnala i prázdninovou brigádu u stánku s parfémy v obchodním domě. Učit se vždycky chodila k nám, i když dům, v němž bydlela s dědečkem, byl třikrát větší než ten náš.

Seděly jsme tam, nakvartýrované tak natěsno, že jsme mámu slyšely šourat se do postele, sun-sun jejích bačkor.

Celé to od začátku působilo zvláštně. Kdykoli jsem přečetla otázku („Jaký je Hamletův hlavní konflikt?“), Diane na mě bezvýrazně civěla. Pokaždé tentýž nepřítomný pohled, prsty, jimiž si přejížděla přes medailonek na krku, jako by to byla Pandořina skříňka.

„Diane,“ řekla jsem a zkřížila nohy, pod sebou úzkou matraci, co se s každým pohybem vzdouvala, zmačkané polštáře, nahnuté kroužkové bloky, chodidla zabořená do kousavých šál a bund na přespolní běh. „Ty pořád myslíš na to, co se dneska stalo ve třídě?“

Protože něco se opravdu stalo: slečna Cameronová ji požádala, ať nahlas přečte Claudiův slavný monolog – ten nejlepší z celé hry –, ale ona, bledá jako duch samotného Hamleta, odmítla otevřít svou učebnici, ruce založené na hrudi a oči rozmrkané. Když se nakonec podvolila, slova z ní kanula jako borová smůla, jako sirup proti kašli, který mi máma dávala, ten, co chutnal jako vnitřek odumírajícího stromu. Diane, Diane, jsi v pořádku?

„Nic se nestalo,“ trvala teď na svém a otočila se stranou, tvářičku královny krásy schovanou pod dlouhou blonďatou ofinou jako pod zlaceným lustrem. „Víš, ona žádná z těch postav není skutečná.“

O tom nebylo sporu a mě napadlo, jestli bychom toho neměly nechat. Jenže v jejích očích se cosi skrývalo. Diane, která se se mnou nikdy nepodělila o důvěrnou myšlenku, co se netýkala chemie nebo vysokoškolských stipendií nebo férovosti otázky o iontových sloučeninách při minulé písemce.

Přiznávám: chtěla jsem se dozvědět víc.

„Kit,“ promluvila, v ruce sevřený svůj výtisk Hamleta, na prstě zlatý blyštivý prsten s vypodobněním Ježíše, který jí dal dědeček. „Myslelas to vážně, to, cos řekla ve třídě? Jak Claudius nemá svědomí?“

Cítila jsem, že se něco děje, že v pokoji visí cosi těžkého, horko, jímž se Diane třese, krk zrůžovělý a na spáncích růžové skvrny.

„Jasně,“ odpověděla jsem. „Zabil vlastního bratra, aby dostal, co chtěl. Což znamená, že nemá žádnou morálku.“

Chvilku jsme mlčely a vzduch v pokoji nám tlustými prsty mačkal do tváří. A odkud přicházelo to bzučení? Od halogenové žárovky? Bafajícího starého laptopu, jaký sdružení rodičů a přátel školy dávalo všem studentům, kteří si nemohli dovolit vlastní počítač? Anebo to bylo jako tenkrát, když jsem pod verandou našla Sadie, naši odrbanou mazlivou kočku, pokrytou mouchami?

„Kit,“ řekla Diane, hlas tichý a vyrovnaný, „myslíš, že by se to mohlo přihodit i v reálným životě?“

„Co jako?“

„Že by někdo neměl svědomí.“

„Jo,“ odpověděla jsem tak rychle, že jsem samu sebe překvapila. Věřila jsem tomu, bezvýhradně. Diane mlčela a její ruka se kolem decentního medailonku pevně sevřela, škubla jím, až jí po něm na dlouhém bílém hrdle zůstala červená rýha.

„Diane,“ řekla jsem, „co se děje?“

Chvíli jsme seděly, bzučení pořád bzučelo a mně od nehybnosti mrtvěla chodidla.

„Udělal ti někdo něco?“ zeptala jsem se. „Ublížil ti někdo?“

Napadlo mě to už dřív, mockrát. Znala jsem ji jen pár měsíců a ona byla tak hrozně tichá, tak hrozně uzavřená, ani trochu jako my ostatní. Uzavřená takovým tím tělesným způsobem, i tričko na tělocvik si sundávala schovaná za dvířky šatní skříňky. A tím, jak se oblékala, jako panenská princezna.

Anebo jsem to zkrátka předpokládala u každého. Zdálo se, že když jdete dost do hloubky, má nějaký smutný příběh každý.

„Nikdo mi nic neudělal. Mám na mysli něco, co jsem udělala já,“ řekla, oči sklopené k zemi. „Mluvím o sobě.“

„A cos udělala?“ Nedovedla jsem si představit, že by kdy provedla něco, co by nebylo pečlivé a bezchybné.

„Nemůžu to říct nahlas. Ještě nikdy jsem to neřekla.“

U ostatních holek bych věděla, napadl by mě milion možností. Ukradla svetr v obchoďáku, podváděla při testu, vyučování přežila sjetá éčkem, ke konci mejdanu v sobě měla příliš Baileys a za sebou tři potutelné kuřby. U Diane ale ne.

„Nabouralas dědovi dodávku?“

„Ne.“

Vynořil se ve mně skličující pocit. Pocit, že kroužím kolem čehosi temného.

„Jsi těhotná?“ zeptala jsem se, i když mi to připadalo nemožné.

„Ne,“ odpověděla. Slyšela jsem, jak jí v hrdle zacvakalo, jí nebo mně.

Zadívala se na mě, divoce mrkala těmi svými zlatými řasami, ale její hlas byl vyrovnaný a klidný. „Něco mnohem horšího.“

Dokud jsi nepřišla, Diane, na chytrosti moc nezáleželo.

Odjakživa jsem měla dobré známky, možná dost dobré, abych dostala stipendium na městské technické. Takhle dopředu jsem ale neuvažovala, natož tolik dopředu jako ty.

Ty sis pro sebe sestavila plán, pro to, čím jsi chtěla být, a nehodlala jsi cokoli riskovat. Bylas neúnavná. Všechno muselo být dokonalé: nehty zastřižené do přesných půlměsíčků, gumy na zlatobýlově žlutých pentelkách, jimiž jsi psala, nedotčené. Tvoje odpovědi byly vždy správně. Pokaždé. Učitelé používali tvé písemky jako klíč řešení.

Tehdy mi ale nedošlo, že všechna ta dokonalost, držená tak blízko u těla, může být štít, který něco buď udržuje venku, nebo uvnitř. Skrývá to.

A tvá ctižádostivost byla sama o sobě dar – nám oběma –, ale i jakýsi temný důkaz.

„Mami,“ řekla jsem, „ona je strašně vážná. Ustavičně dře. Ráno vstává v pět, jde běhat a pak před vyučováním dělá hodinu úkoly.“

„To ji šlechtí.“

„Při běhu se ze sluchátek učí němčinu. Že prý z ní jednou bude vědkyně a bude pracovat pro vládu.“

Nenapadlo mě, že lidé tyhle věci fakt dělají.

„My jsme jim říkávali šprti,“ podotkla máma s úsměvem. „Ale šlechtí ji to.“

„Mami, když já…“ Touha hluboko uvnitř, kterou jsem nedovedla vysvětlit, touha znát, být větší, být zaujatější. Před Diane jsem ji nikdy nepocítila, ale teď tu byla, hučela ve mně. A máma ji podle všeho vycítila, její oči na mně spočinuly, zatímco jsem kroutila rukama a pokoušela se o vysvětlení.

„No,“ prohlásila, „jsi ten nejchytřejší člověk, jakýho znám.“

Poté, cos mi pověděla svoje tajemství, Diane, jsem v noci lehávala s otevřenýma očima a civěla na světýlko svého mobilu.

Přemýšlela jsem o tobě. Představovala jsem si, jak konečně zavřeš učebnici, smeteš smetí po gumování (někdy jsi přece gumovat musela, ne?) do koše. Vydrhneš si obličej. Vykartáčuješ si vlasy, až se od nich bude odrážet měsíční svit.

Říkala jsem si, jestli neustále uvažuješ o tom, cos provedla, jako o tom teď uvažuju já.

Odpočineš si, když konečně zavřeš oči?

Anebo je právě ta chvíle nejhorší? Ten okamžik, kdy se ti hlavou honí, cos provedla, a co hůř, jak ti to prošlo. Když ti něco projde, patří to už jen tobě, navždy. Těžké a neodčinitelné.

Občas mě napadalo: Proč sis vybrala mě? Pověsila ses na mě hned první den, kdy jsi přišla k nám do školy? Byla jsem ta nejmilejší, nejvlídnější? Nejbezproblémovější, nejchytřejší, druhá nejchytřejší po tobě?

Anebo to byla obyčejná náhoda, že jsme při přespolním běhu přistály u brány bok po boku, nohy ohnuté? Že jsme spolu seděly na laborkách z chemie, lokty na stole, a snažily se to všechno propočítat?

Nebo jsem si snad já vybrala tebe?

TEĎ

Na chodbách panuje ticho, mír.

Vždycky se snažím přijít aspoň hodinu před ostatními, pokud to jde. Někdy vynechám výtah, pomalý a kodrcavý. Beru schody po dvou, kafe mi cáká na zápěstí a paži, jak se snažím předběhnout čas, předběhnout neúnavnou ctižádost ostatních postdoků a doktorandů.

Doktorka Severinová nejspíš ještě několik hodin nedorazí. Její harmonogram je záhadný a nepředvídatelný, ke vstupu ale používáme bezpečnostní karty, takže bude vědět, že tu jsem. Myslím si, že nějak by to buď jak buď věděla. Ta největší pracantka, jakou jsem kdy viděl – tohle o mně tvrdili všichni dřívější poradci. Chci, aby si to uvědomila i ona, a tahle karta je mi důkazem.

Za těch čtrnáct měsíců, co v Laboratoři Severinová pracuju, jsem jako první dorazila každý den až na dva: jednou poté, co o mě cestou štrejchl pick-up, a podruhé když jsem uvázla ve výtahu a laboratorní technik s pažemi silnými jako sekvoje musel vypáčit dveře.

Být první je dnes ale důležitější než kdy předtím.

Ve správcově popelnici na kolečkách zahlédnu umělohmotné pohárky ze včerejška, opentlené pěnou šampaňského, co vyschla na jemný prášek.

Pousměju se, když na to pomyslím. Nervózní úsměv.

Na pátou nás svolali do konferenční místnosti, abychom si vyslechli oznámení, na něž jsme všichni čekali. Učinila je doktorka Severinová, svým obvyklým nevzrušeným tónem.

„Donesly se k nám jisté zprávy,“ řekla a hřbetem ruky si v černé hřívě uhladila skunčí vlnu. „Grantová žádost, kterou jsme podali na Národním ústavu zdraví, byla schválena. S plánováním se začne ihned.“

Jako mávnutím kouzelného proutku se objevil její asistent s obrovskou láhví těch nejlepších kalifornských bublinek a štosem plastových šampusek.

Snažili jsme se napodobit klid doktorky Severinové, ale byla to předem prohraná bitva. Já se svým natvrdlým křeněním. Zellův obličej barvy rudého gumového medvídka. Juwon, neschopný přestat se pohupovat dopředu a dozadu. Dokonce i Maxim, rezervovaný a ostražitý a služebně nejstarší, vypadal, jako že se rozbrečí radostí. Čekali jsme na to tak dlouho. Nebudu předstírat, že mi srdce v hrudi neposkočilo jako zvednutá pěst.

Zazněly přípitky, tahané až z paty. Tak na to, že jsme z federálního rozpočtu urvali ten poslední kousek špeku!

Jakmile si doktorka Severinová cukajícími rty usrkla laciného šampusu, omluvila se, my jsme odpluli zpět k práci a nechali si své nadšení pro sebe.

Představila jsem si ji, jak jde domů, otevírá láhev pravého francouzského šampaňského se svým milencem, ať je to kdokoli, zouvá si drahé boty a z jedné z těch zvláštních sklenic tvarovaných jako ňadro Marie Antoinetty zakouší sladkou chuť vítězství.

S námi to bylo jiné, my jsme zamířili domů do svých postgraduálních krabiček od sardinek, snědli jsme burrito z mikrovlnky, shrbili se nad laptopy. Celou noc na nás pršely skupinové textovky jako z práškovacího letadla, jako by to oznámení byl výstřel z pistole na startovní čáře. V lepší zprávu jsme doufat nemohli. Jenže teď přišel čas na zásadní rozhodnutí: koho z nás by měli zařadit do výzkumného týmu?

Kolují fámy, že na grant nás napíšou jen tři. Někdo si na navrhovaném rozpočtu přečetl položku pro personál. Jde o spolupráci s Neuropsychem, což sežere většinu financování, a ze skupiny devíti postdoků tudíž zůstane místo pouze pro tři. V duchu jsme si bezpochyby mysleli totéž: měl bych to být já. Všichni z nás v laboratoři dřeli celé roky, šíje permanentně zkroucené nad mikroskopy, tváře mrtvolně bledé, jak jsme nikdy nechodili na slunce. Každý z nás si připadal, jako že si odkroutil to svoje, a pojila nás stejná myšlenka: tuhle příležitost si zasloužím já. Zbytek dne jsme jeden druhého pozorovali přes tácy na sklíčka, skrz baňky, osvorkované kolony s éterem. Tohle patří mně. Já si to myslela, hodně.

„Ech,“ poškádlil mě Alex, nejnovější člen týmu, „kdo by chtěl strávit dva roky tím, že bude odkrývat temnou duši PMDD?“

„My všichni,“ odpověděla jsem. „A ty to víš.“

Premenstruační dysforická porucha, to je předmět výzkumu. Skupina příznaků bez jasné příčiny. Jakýsi katastrofický taneček, co každý měsíc svádějí hormony s emočními a rozumovými částmi mozku. Je jako premenstruační syndrom, jen mnohem, mnohem horší. Vysilující změny nálad, neovladatelná zuřivost. Abnormální signalizace mezi buňkami, kterou věda objevila teprve nedávno. Přirozený rozdíl ve způsobu, jímž postižené reagují na pohlavní hormony. Po desetiletích pochyb, zda PMDD vůbec existuje, teď vědci nejenom potvrdili, že ano, ale že je i součástí genetické výbavy. Ty ženské si nemohou pomoct, jsou jí zotročené.

Někteří postdoci, za dlaní schované úšklebky, jí přezdívají vražedný PMS. Medusino menses. Do jednoho jsou to muži, až na mě, a nezvládnou o ní říct jediné slovo, aniž by u toho nezkřivili ústa nebo nesehnuli hlavu nebo nevtipkovali o Carrie a Lizzie Bordenové.

Ale všichni na ten grant chtějí. Tenhleten je sexy, člověk by na něm mohl udělat kariéru. Čekala jsem na to, tak dlouho jsem o to usilovala.

Když jedu výtahem nahoru, není ani sedm ráno. Nemohla jsem usnout, jak mi ta zpráva o grantu celou noc brnkala v hlavě, a nakonec jsem se o to přestala pokoušet.

Sotva z výtahu vystoupím, praští mě do nosu zápach.

Horký, ostrý, spalující, sílí, zatímco se ubírám dlouhou ledovou chodbou, pod zahnědlými stropními deskami a podél opadávající omítky, jako v nějakém mauzoleu.

Nejdřív mě napadne, že cítím jakousi pekelnou směsici sýrových krekrů a levného šampaňského. Ale puch, který přichází z chovu, je příliš silný, dost silný na to, aby působil jako varování.

„Do krmírny nechoď,“ ozve se hluboký hlas. Je to Serge, můj oblíbený druh v nespavosti, jako soumračník poletuje chodbou směrem k místnosti s koloniemi.

Serge je vedoucí laboratorní technik: vysoký, Rus, s ostře řezanou čelistí a černýma očima, tichý a pečlivý a vždy trochu posmutnělý. Alex mu říká Kocour, protože se pohybuje hrozně potichu – pomalu, kradmo, jeho chodidla ani nezašumí. Jednou mi nad čajem v odpočívárně pověděl, že chodil na balet, do té doby, než mu bylo čtrnáct a otec uviděl jeho taneční suspenzor. Oznámil mi, že je načase, abych vypadal jako chlap.

A usmál se tím svým posmutnělým sergovským úsměvem.

Navzdory jeho varování si nemůžu pomoct a zastavím u dveří do krmírny, zapřených košem na biologicky nebezpečný odpad.

S hrnkem na kávu opřeným o hruď, rukou přes ústa, ji uvidím, kluzkou hromádku myší hnijících na podlaze, purpurovou kůži puklou pod tlakem nádorů, uvolněnou a nakupenou.

Musí jich tam být aspoň tucet.

Serge ke mně zezadu přistoupí, neslyšně, až na tiché zavrzání laboratorních rukavic, které si natahuje.

„Pozor na hlavu,“ řekne a dlouhým prstem v rukavici ukáže na zahnědlý stropní panel. „Mohlo by jich zde být víc.“

Rychle udělám krok zpátky a vzhlédnu ke stropním deskám, nabobtnalým od stáří, horka, vzduchu.

„Nahoru jsem se snad ještě nikdy nepodívala,“ řeknu. A je to pravda.

Přinejmenším dlouho ne.

Jdeme vedle sebe, Serge nese myši v červeném pytli na nebezpečný odpad.

„Hlavně že to nebyly fretky,“ prohlásím. Kvůli výzkumu gonád jsme jich měli celou smečku. Technici je nesnášeli, jejich vřískot a hutné pižmo.

„Tyto nejsou naše,“ říká Serge. „Naše jsou zabezpečené. A mnohem vyšlechtěnější. Tyto jsou voříšci. Třeba nás přišly navštívit z restaurace naproti přes ulici.“

„To si vážně myslí, že tady je lepší krmení než u nich?“ podotknu s úsměvem, ale v duchu přemýšlím o všech těch zbytcích a kusech, co zůstaly na podlaze. Serge se tam bude muset vrátit s mopem.

„Hádám, že o tom velkým grantu jsi už slyšel?“

„No ano,“ odpoví. „Je to cítit ve vzduchu.“

„Co?“ Odmlčím se. „Adrenalin?“

Ale on se jen usměje, jak je mu vlastní. „Hezký den,“ popřeje mi a zamíří k odkladišti živočišného odpadu, mírně pytlem pohupuje, jako toreadorským pláštíkem.

Když vejdu do jednotky G-21, je uvnitř Alex, v ruce polystyrenové pohárky, v opuchlých očích jiskru.

Alex.

Alex mi z bufetu pokaždé přinese druhé, mléčné kafe. Stejně jako pro mě má v kapse schovanou žvýkačku a přidá se ke mně, kdykoli si objednávám vaječné sendviče. A když Zell opět přijde s tím svým „páni, to vám ale byl trypsin“ nebo když Maxim otevře na obědě svačinovou krabičku, kterou mu puntičkářsky připravila jeho holka, nebo když jednoho z postdoků doktora Irwina zahlédneme, jak šéfovi venčí ovčáky, vrhneme na sebe významný pohled.

Alex většinou nepřichází brzo, ale zase málokdy odchází dřív než pozdě večer. Párkrát se stalo, že jsme spolu v laboratoři zůstali až skoro do půlnoci, pracovali jsme pod digestoří, obličeje těsně u sebe. Jsme jediní, na koho doma zjevně nikdo nečeká.

„Díky,“ říkám a pohárek si od něj vezmu, „ranní ptáče.“

Pár doušků a pustím se do práce, zkontroluju pod mikroskopem své buněčné kultury a potom každou baňku opatrně vrátím do inkubátoru.

Dívá se na mě, pokukuje po novinách, usrkává.

„Ty jsi tak děsně akurátní,“ prohlásí. „Jak pohybuješ rukama. Ve vzestupným pořadí. Baví mě to pozorovat, jak řežeš, škrábeš, škubeš, pipetuješ.“

„A navíc svýma choulostivýma holčičíma ručičkama,“ podotknu. „Jak s nima něco takhle komplikovanýho vůbec zvládám?“

Nakloní se blíž, loket vedle toho mého, u našeho šedého kafe. „Neber si to osobně, Kit, ale tvoje ruce jsou vážně velký. Tos v dětství krotila voly?“

„Voly ne,“ odpovím. „Jen chlapy s malýma rukama.“

„Myslel jsem, že asi budeš nějaká amatérská závodnice odněkud z kansaský prérie. Pět bratrů a ty. Ruce jako dřevěný pádla.“

„Je zázrak, že si vůbec zapnu košili,“ řeknu a roztáhnu prsty.

„Někdy vynecháš knoflík,“ odvětí. „Ale bez starosti. Nikdo si toho nevšimne.“

Takový už on je, děsně zvláštní koketa, a já to zbožňuju, jsem zvyklá na podstatně horší verzi, na predátorské mačkání ramen od starších výzkumníků. Nešikovnost a pornografií říznuté vtipkování postdoků, nejistých, co si počít, když jsou poblíž osoby ženského pohlaví. Když člověk potká ženy, s nimiž žijí – Maximovu přítelkyni polyglotku, co zpívá v opeře, Juwonovu oslnivou manželku matematičku –, nestačí se divit.

O chvíli později, jakmile se Alex otočí ke své kávě, která se rozprskne všude po pracovním stole, sotva ji odloží, si na ruce úkosem pohlédnu, dlaně vzhůru. Nepoznám, jestli jsou malé, nebo velké: jsou to prostě ruce, v modrých rukavicích a funkční. Představím si ale, jak se ho dotýkám nebo jak se on dotýká mě a tak.

Což určitě bylo účelem.

Mé tajné myšlenky se točí kolem představ, jak doktorka Severinová na dvě ze tří volných míst v grantu dosadí Alexe a mě. Společně se oddáme potenciálně průlomové práci, kterou doktorka a její kolegové z Neuropsychu vyplodí. Společně budeme dva roky nebo i déle dřít, tváří v tvář. Výzkum vyplní naše dny i večery a bude nás inspirovat a frustrovat a pohánět. Bude nás spojovat. A jak Maxim kdysi připustil, na takovémhle počinu udělá člověk kariéru. Udělá si na něm jméno.

Přemýšlím o tom často, protože noci jsou dlouhé a osamělé a já si na muže jako Alex odjakživa potrpěla. Na ty, jejichž oči se roztančí, když se objevím, kterým se zcela očividně líbím, ale neotravují mě s tím. Nikdy toho od žen moc nechtějí, a už vůbec ne od těch, které pracují šedesát hodin týdně a můžou to doložit svýma laborantskýma rukama – hrubýma, vydrhnutýma doruda.

Kdybych nevěděla, že to není pravda, neslyšela v jeho hlase boháčskou pohodu – hlas někoho, komu lidé celý život naslouchali, ať říkal, co chtěl –, myslela bych si, že se podobá klukům z domova, z Golden Fry, závodního okruhu, před milionem let. Protože je pohodový. Bezstarostný. Anebo bezohledný?

Je z celého týmu jediný, kdo pletí nepřipomíná horníka, na rozdíl od nás, kteří všichni trčíme v laborce, o poledni skoro nikdy nebýváme venku a těla máme jako kůži pod starou náplastí, zkrabatělá a citlivá.

Ale ne Alex, jeho pokožka je zlatavá, dýchá z ní neobyčejné zdraví.

„Jen počkej,“ tvrdil Zell, když tu Alex před pár měsíci začínal. „Zatím má pořád v žilách krev.“

Že se mi nějaký muž líbí, poznám podle toho, že si nemůžu vzpomenout, jak vypadá, když není poblíž. Když tady Alex není, vybavím si jenom, jak je vysoký a neustále se na mě usmívá.

Těsně před desátou dopoledne se ve vzduchu ozve máchání křídel.

Přichází doktorka Severinová, rozepnutý plášť se za ní vzdouvá.

„Slyšel jsem Irwinovy postdoky, jak na záchodcích kujou pikle,“ říká Juwon. „Mají na ten grant pěkně políčeno. Kdy se dozvíme, koho vybrali?“

„Možná dneska,“ odpoví Maxim, nuceně nenucený. „Možná příští týden.“

„Radši ať je to co nejdřív,“ podotkne Juwon a potřese hlavou. „Už jsem v pár laborkách dělal, a čím delší dobu tam lidi čekali, tím víc jim hrabalo.“

„Hrabalo?“ zeptám se.

Juwon přikývne. Maxim taky. Pohled v jejich očích se mi nezamlouvá. Znám jejich historky z jiných laboratoří, o postdocích, co si vzájemně kontaminovali činidla, špatně značili lahvičky, vyměňovali víčka na buněčných kulturách. Labotáž.

„Poteče krev,“ říká Zell a zubí se od ucha k uchu, div nezakrouží jazykem, vtipkování o menstruaci si nikdy nenechá ujít, pokud není poblíž doktorka Severinová. Ale přehnaná útlocitnost a rozpaky ostatních mužů, kromě Alexe, jsou ještě horší.

Pravda je taková, že všichni víme, jaká senzace PMDD je. Kolují drby, že se doktorka Severinová blíží čemusi, co by se aspoň trochu přibližovalo čemusi, co se přibližuje léku. Totiž jinému léku než si nechat vyrvat dělohu a vaječníky. Léku na onemocnění, které je téměř neléčitelné, pokud vůbec existuje, což si ne každý myslí. Doktorka Severinová věří, že je skutečné. Já taky.

V nejhorších případech dotlačí nemocnou k sebedestruktivitě. Nebo destruktivitě. My z laborky ty horory dobře známe: o ženách ve spárech PMDD, které praštily přítele pánví do hlavy, na školním parkovišti nabouraly do auta učitele svých dětí. Agresivita za volantem, třesení kojencem, hůř.

„Která žena si to neumí představit?“ zeptala se mě doktorka Severinová při jednom z několika málo rozhovorů, jež jsem s ní kdy vedla o samotě.

„Představit co?“ zajímala jsem se. Jako by toho nebylo málo, zrovna jsme stály na dámských záchodcích u promáčklého automatu na tampony.

„Že se normální křeče a náladovost zničehonic změní v něco vážnějšího, něco, co nejde ovládnout.“

Zatímco jsem se ten večer snažila usnout, přemýšlela jsem o tom, jako střevle jsem se prodírala kalem všech těch žen, o nichž jsem věděla, že se rozhodly špatně nebo příšerně trpěly nebo způsobily příšerné utrpení druhým, dokonce i o sobě. Copak všechny nemáme pocit, jako by hluboko uvnitř nás cosi dřímalo, čekalo na příležitost, pomalé kupení horké krve?

***

Rozesadíme se kolem omláceného konferenčního stolu, čekáme.

„‚PMDD je porucha, která postihuje tři až osm procent žen,‘“ předčítá Zell z konspektu a dodá, s nepatrným úšklebkem: „A já každou z nich znám.“

„Podle Severinové je to spíš deset procent,“ řekne Maxim. „Že je prý nedostatečně diagnostikovaná, protože některé ženské ji líp zvládají. Nebo skrývají.“

Všichni se na mě podívají, jako pokaždé, když přijde na přetřes něco, co se týká ženského těla.

„No,“ vloží se do řeči Alex, díkybohu, „kdyby PMDD měli chlapi, už bychom odpověď dávno znali.“

Neubráním se úsměvu, ačkoli Zell obrátí oči v sloup a rukou naznačí honění.

Přede mnou leží stoh případových studií, které mezi námi kolovaly. Nemůžu je přestat číst, jako ty staré kriminologické časopisy, co je děda přechovával v suterénu. O Britce, jež ubodala kolegyni barmanku. O jiné dospělé ženě, co svého přítele přimáčkla autem k telefonnímu sloupu a zabila ho. Puberťačce, která podpalovala domy na ospalém předměstí. Texasance, co zaútočila na svou spící matku, umlátila ji kladivem. Za ty za všechny dali mazaní právníci vinu PMDD a uchvátili tak bulvár, nabudili veřejnost.

Jde o extrémní případy, ale právě o nich se v laborce bavíme. Mluví se o nich snadněji než o průměrné nemocné, která si každý měsíc prochází pozvolným žárem agonie, návaly pláče, hukotem ošklivých myšlenek, jež se jí celý den vracejí jako bumerang, zdrcujícím duněním nespavosti, vleže na posteli, zalitá potem, v očekávání krve.

„Takže, Owensová,“ zeptal se mě kdysi Zell, zatímco si v jedné studii četl, „brečelas někdy šest hodin v kuse, protože tvoje kočka se na tebe divně podívala?“

„Stává se ti, že spořádáš celou bábovku, než dostaneš svoje dny?“

„Zničilas všechny svoje vztahy, protože nejsi schopná ukočírovat svoje emoce?“

Jaký vztahy? chtěla jsem se smíchem odvětit. Na ty nebyl čas, jak jsem posledních deset let skláněla hlavu nad prací (Jinak doktorát před třicítkou nezískáš, pověděla jsem mámě). A ani na křeče jsem nikdy netrpěla, ale jelikož jsem v týmu jediná ženská kromě doktorky Severinové (a před ní o tomhle nediskutujeme), předpokládá se, že se v tom vyznám, vyznám se v různých věcech, vyznám se v brunátném jádru ženské zuřivosti. Ve strachu, který všichni muži mají, že v našem nitru je cosi, co se převaluje a mění. Živoucí bytost, dřív nečinná, ale teď se probouzí a je plná vzteku.

„Ano, ano,“ říká do útlého modrého telefonu, zatímco vchází do místnosti.

Doktorka Severinová na nic nemrhá časem, vítání a zdvořilosti nevyjímaje. A když už je pronáší, dělá to s mírným opovržením.

„Vidíš, co na těch deskách stojí?“ pošeptá Zell, ale já se na něj nedívám, na vlhkost, co mu puchýřovatí na pupínkovatém čele génia. „Je to grantovej rozpočet?“

Ale nikdo z nás nechce, aby ho načapala, jak pokukuje, a tak radši rozjímáme o dlouhém konferenčním stole, o jeho starém dřevě potřísněném kroužky od kávy.

Příležitostně na doktorku Severinovou juknu. Její obličej je protáhlý a strohý, rty vždy jasně nalíčené – dnešní rtěnku bych popsala jako placentově rudou – a zuby bílé jako žraločí. Pohybuje se s ráznou efektivitou generála a nikdo ji v životě neviděl jíst, upíjet z šálku nebo držet deštník.

Když někdy z manžety košile ždímám kafe nebo za jedinou hodinu spotřebuju celý balíček žvýkaček nebo dloubu do díry, kterou mi Zell udělal na palci tenisek, když rozlil kyselinu sírovou, říkám si, jak jsem se sem vůbec dostala.

Nebyla to ale žádná náhoda. Doktorka Severinová si ze zástupu doktorandů z dobrých rodin vybrala mě, jedinou kandidátku, která pobírala stipendium pro studenty bakalářského programu, jedinou, která získala bakaláře na státní škole. Jedinou s laptopem, co sípá jako vzduch v digitálním akordeonu, když ho zapnete. Jedinou s druhým zaměstnáním (číšnice na catering), natož třetím (doučování), dokud mi nesehnala víc peněz z fondu pro vědecké pracovníky.

Na prvním pohovoru tvrdila, že si mě pamatuje ze slavnostního udílení stipendia, kde mi před lety předávala šek, zahalená oblakem parfému, podpatky cvakající na vyleštěném pódiu.

„Byla jste jediná, kdo se tvářil vážně,“ řekla.

Jednou jsem na jejím stole zahlédla stářím zahnědlou fotku, na ní dívku s volnými černými culíky, což mohla být mladá doktorka Severinová, s kovbojským kloboukem a ustřiženými kraťasy a přivřenýma očima, zuby zabořené do kusu smaženého chřestýše.

Nějak mi to sedne k jejím botám z krajtí kůže, vlasům pruhovaným jako zebra.

Mluví se mnou jen málokdy, ale příležitostně mrkne takovým tím způsobem, který nemusí být víc než obličejový tik, já si ho ovšem vykládám jinak.

Ve společnosti silných žen jsem strávila celý život a vím, jak fungují.

„Ano. Rozumím,“ říká.

Díváme se, jak ukončuje hovor (žádné „na shledanou“, žádné „ozvu se vám“), zasouvá mobil do hladkého koženého pouzdra. Sedne si a upře na nás oči, uhnízdí se na židli, prohne šíji jako spokojený had, chřtán plný teplých myší.

„Nesu nové zprávy,“ říká, sklouzne pohledem k papíru ve své ruce a my znovu čekáme.

Nakonec vyhrknu: „O co jde?“

Všichni se na mě dívají a Severinová udělá ten svůj záškub, který by teoreticky mohl být úsměvem.

„Zítra do laboratoře nastoupí nový přírůstek,“ oznámí.

Všichni zamrkáme jako jeden muž. Jak se to podepíše na volných mís –

„Moc to neřešte,“ poví nám. Ale přesně v tu chvíli už to řešíme.

Nikdo nic neříká. Je nám jasné, že později se v tlumených hloučcích poradíme pod digestořemi, nad medovým pečivem u prorezlého automatu.

„A ta holka je navíc pěkný úlovek,“ dodá Severinová, papír odloží a já přísahám, že se na mě zadívá, zornice podivně vertikálně zúžené, jako kočičí.

Holka, pomyslím si. Ještě hůř. Je to holka.

Přísahám, že nelžu: cítím to o vteřinku dřív, než Severinová pronese její jméno. Cítím to pod nehty, cítím to bzučet v uších.

Jak bych to mohla vědět? Nemohla. Její jméno jsem od střední neslyšela ani nevyslovila. Ale vím to.

„Jmenuje se Diane Flemingová. Z Harvardu. Přetáhla jsem ji Walteru Freudlingerovi, vyškubla jsem mu ji rovnou z těch jeho svrasklých pracek.“

TEHDY

Později, příliš pozdě, jsem pochopila, jak důležité mé první setkání s Diane Flemingovou bylo. Jak všechno bilo do očí, kdybych tomu jen věnovala pozornost.

Poznaly jsme se před víc než dvanácti lety, na běžeckém táboře, léto po druháku. Běžela vedle mě. Styl jako ten její člověk prostě nezapomene. Nohy, které dávaly jeden kilometr za druhým, jako by se vznášela. Bez ohledu na teplotu se jí na čele nikdy neperlil víc než jemný oblouk potu, jako svatozář u linie vlasů.

Já se potím ustavičně, neustále, jako ryzák v říji. První den jsem se potila tak moc, že jsem ze sebe servala tričko, protáhla si je zadním ramínkem běžecké podprsenky a zůstala kvůli tomu po škole, což jsem netušila, že na táboře vůbec jde.

Byla rychlá, brzy jsem ale zjistila, že není tak rychlá, jak by se podle jejích dlouhých nohou zdálo. Někdy mě napadalo, že kdyby si dovolila zpotit se, byla by k nezastavení. Čelist pevně sevřenou, čelo zvrásněné, jako náš bullmastif. Chtěla jsem se snažit stejně usilovně.

„Ty jsi v srdci sprinterka,“ pověděl mi trenér Holmby. „Skrz naskrz rychlá bílá.“

Rychlá bílá. Vyhledala jsem si to a narazila na obrázek rozřezaného kuřete, jaké jsme podávali u nás v Golden Fry. V tmavém mase, v nohách, jsou pomalé červené svaly. Bílé maso se skládá z rychlých vláken, kvůli létání. Kdy kuře lítá? divila jsem se. Asi když to nejvíc potřebuje.

Vím, že jsem ji chtěla porazit. Zčásti proto, že nevypadala, jako by s kýmkoli z nás soutěžila. Na ostatní běžce se nedívala, pouze na pableskující mlžný opar na horizontu.

Ani Diane, ani já jsme ale nebyly na špici. Já se musela pokaždé trhnout kvůli odpolední směně, a pokud jsem odešla brzo, mohla jsem se svézt s Malcolmem, atraktivním kuchařem od friťáku. A Diane trávila většinu volného času učením pod markýzou obchůdku s občerstvením nebo mluvením do telefonu, ústa zakrytá rukou. V táboře přespávala, ačkoli bydlela ve Foothills, pouhých třicet kilometrů odtamtud. Ráno jsem ji vídávala, jak se svou toaletní taštičkou vychází ze společných sprch, hlavu sklopenou, gumové žabky na betonu nevysvětlitelně tiché. Někdo mi pověděl, že u nich doma to není úplně ideální.

Nespouštěla jsem ji z dohledu. Pořád četla a já si občas poznačila název její knížky a našla si ji v knihovně. Jedna z nich byla o Marii Curie-Skłodowské, a ačkoli Marie nebyla ani zdaleka tak hezká jako Diane, cosi na její fotografii mi ji připomínalo, tentýž odhodlaný výraz, který mívala, když na táboře zdolávala rozpukané prašné cesty. Nikdy jsem nepoznala někoho, kdo by četl knihy, o nichž nikdo neslyšel. Skoro jako by měla přístup k nějakému tajnému vědění.

„Je to dobrý?“ zeptala jsem se jednou a ukázala na knížku o Curie-Skłodowské.

„Tohle je zajímavý, poslouchej,“ řekla. „Hlava mi hoří, mám tolik plánů!“

Odmlčela jsem se, v duchu ta slova převalovala. „To vážně řekla?“

„Jo,“ potvrdila Diane a znovu se do knížky zadívala.

Hlava mi hoří, mám tolik plánů.

„Ježíši, to je něco,“ řekla jsem, ačkoli jsem neměla ponětí, co to znamená, tehdy ne.

Poslední týden na táboře ji poprvé navštívila máma. Všechny dřívější srazy propásla, ale teď jsem ty dvě zahlédla, jak se choulí u piknikového stolu, dělí se o balíček mini cupcaků a spiklenecky si šeptají, gazelí nohy zkroucené pod dřevěnou lavičkou. Byla stejně ohebná a protáhlá jako její dcera, obě dvě vysoké jako modelky, a pořád si pohrávala s Dianinými vlasy, vyhrnovala je nahoru a splétala do copů.

Svou mámu jsem měla ráda, ale takhle důvěrně jsme se k sobě tiskly jen tenkrát večer, kdy jsme spořádaly celou bonboniéru, kterou dva týdny po Valentýnu dostala na jednom ze svých mizerných rande. V melasovém bonbonu jí uvázla korunka, což ji přišlo na dvanáct set dolarů a dva roky splácení.

Později jsem Diane a její matku viděla, jak se loučí, jak paní Flemingová nastupuje do auta, velkého, elegantního a tak bílého, že z něj bolely oči, jako když se člověk dívá do slunce.

Ačkoli nás nikdo nepředstavil, zamávala i mně, jako královna krásy, která odchází z pódia a zdraví své obdivovatele.

Přistoupila jsem blíž, abych si auto prohlédla. I jeho vnitřek byl bílý, jako hladké křivky obrovské stoličky. A se zlatým zdobením, jako korunky stoliček.

„Mami,“ řekla Diane, zatímco si rozplétala vlasy, „tohle je Kit.“

„Kit,“ pozdravila paní Flemingová. „Ráda tě poznávám.“

„Tomu říkám auto,“ prohodila jsem.

Její úsměv, který jí sahal až ke spodním obroučkám zlatých slunečních brýlí, byl natolik hřejivý, že jsem se z něj zapotila.

„Zlato, tohle není auto. Víš, co to je?“ prohlásila a vklouzla na přední sedadlo z bílé kůže.

„Co?“

„Slib.“

Znělo to jako něco, co by řekl můj táta, a mně bylo Diane okamžitě líto.

„Přítel se mě snaží přesvědčit, abych se k němu nastěhovala,“ podotkla paní Flemingová, zábleskem ruky sklopila stínítko a předvedla nám velký šutr na svém prsteníčku, zářivý jako ohňostroj. „Snaží se přesvědčit nás obě. Že by si Didi užila, kdyby mohla slavit šestnáctiny na pláži?“

„Jasně,“ odvětila jsem a pohlédla na Diane, která se svým prkenným držením těla, zlatými peckovými náušnicemi a čisťounkými teniskami (každý večer bezpochyby drhnutými bělidlem a zubním kartáčkem) nevypadala jako žádná Didi v dějinách.

„Didi,“ řekla paní Flemingová, „popřemýšlej o tom, o čem jsme se bavily, jo?“ A pak, dalším zábleskem ruky, prstenu velikosti asteroidu, otočila volantem a odjela.

Já i Diane jsme mávaly, dokud nás nerozbolela paže, jako by to mělo být naposledy, co nás navštívil Santa.

Poslední den tábora, během dvoudenního výletu na lehkoatletický přebor v dalekém Rialtu, jsem s Diane vedla rozhovor, který mi pak už navždy strašil v hlavě.

Byli jsme po čtyřech namačkaní na pokojích ve Wheels Inn, který se tenkrát vydával za rodinný hotel, s obrovským mlhavým vodním atriem uprostřed, jako skleník pro umírající prarodiče a opuštěné děti. Dva tobogany a bazének na šlapací lodičky a pronikavá ozvěna, jak děcka prořvala celou noc, v hrdlech zurčení, jako by se chystala do vodnatého hrobu.

Já byla na pokoji s Diane a dvěma holkami z Valley East, Shaunou a Sarinou, a až do rána jsme si vykládaly tajemství, což člověk na výletech s přespáním dělá, obzvlášť pokud je možné, že holky víckrát neuvidí. Jiná škola, jiný svět.

Měly jste pocit, že můžete říct cokoli. Být kýmkoli.

Shauna se přiznala, že když byl její bratr mimino, vrazila mu do ucha vidličku a on teď slyší jen z osmdesáti procent a nikdo kromě ní neví proč.

Sarina nám prozradila, že ji její kluk občas škrtí až do omdlení, a já nad ní i holkami jako ona pocítila lítost. Jenže holky jako ona nám ostatním komplikují život.

Diane se ale o nic podělit nechtěla. Tvrdila, že jí se nic neděje.

„Ani v Nejsvětějším srdci?“ zeptala se Shauna. Nejsvětější srdce byla soukromá dívčí škola, takže působila exoticky. Kolovaly o ní drby, o kultech smrti a sexuálních hrách a čemkoli, s čím jsme my ze státní školy přišli, nacpaní hlava na hlavě v temných třídách v suterénu, v kapse ani vindru a opředení přesně nulovou tajuplností.

„Ne,“ řekla Diane. „Hodně dřeme. Na nic jinýho není čas.“

„Věříš v Boha?“ zeptala se Shauna. „Možná právě proto se ti nikdy nic nestalo.“

„Ne.“

„Poslal tě tam táta, abys neotěhotněla?“ chtěla vědět Sarina. „Protože když nějaká kráva otěhotní, můžeš se vsadit, že chodí na katolickou školu.“

„Mámě se to zamlouvalo,“ opáčila Diane. „Ona taky chodila na dívčí.“

„No ale ty bydlíš ve Foothills. Tam jsou lidi těžce v balíku. Jaký to tam je?“ naléhala Sarina, ve tváři výraz, který se mi nezamlouval, ale zase: co se dá od holky jménem Sarina čekat?

Zdálo se mi, že Diane zatepalo panikou ve spánku, a beztoho jsem byla na řadě, takže jsem jim pověděla ten příběh, který si přeju, abych bývala nikomu nepověděla. O tom, jak jsem chlapovi, s nímž se máma znala z veterinární kliniky pro toulavá zvířata, hlídávala ve Foothills dva uřvané bladhaundy s játrově hnědou srstí. Přezdívaly jsme mu Botaska Bob, protože pracoval jako obchodní zástupce pro firmu se sportovním oblečením a vždycky měl auto naložené keckami. Jednou večer se z pracovní cesty vrátil dřív a nabídl se, že mě odveze domů, což mi ušetřilo půl hodiny autobusem a jeden přestup. Cestou jsme mluvili o hudbě a o tom, jak se zdá, že nám některé písničky byly napsané přímo na tělo, a než jsem se nadála, nechala jsem ho, aby mi strčil ruce do džín, a pak už to byly samé palce a prsty, tlak pánevních kostí. V rádiu hráli staré písně, které se mi nelíbily, dokonce i The Eagles, v tu chvíli mi ale zněly tesklivě a on mi předtím vykládal, jak jeho děcko těžce nese, že se rozvedl, a vůbec samé dospělácké věci, a tak netrvalo dlouho a ruce byly úplně všude, nás obou, a já měla bradu zabořenou do jeho ramene, ztěžka jsem z toho všeho oddechovala.

Celou dobu jsem upírala oči na drobný lapač snů, který byl zavěšený na zpětném zrcátku. Kdykoli jsme se posunuli dopředu, jeho fialová pírka mě polechtala na bradě.

„Až do konce jsme to nedotáhli,“ řekla jsem a v nose jsem ucítila osvěžovač do auta a pod prsty zvláštnost Bobova vycházkového obleku, jeho dospělácký pásek, přezku, která mě tlačila do tváře. „Ale moc k tomu nechybělo.“

„Vsadím se, že byl ženatej,“ řekla Sarina. „Svobodní chlapi lapače v autě nemívaj.“

„Byl rozvedenej,“ zopakovala jsem. „I tak byl ale fakt starej a vůbec se to nehodilo.“

Přesně to mi řekla slečna Castrová, výchovná poradkyně. Už jsem jim ale neprozradila, že když mě vysadil, vytáhl z kufru pár zbrusu nových běžeckých bot s růžovými hroty a dal mi je, ty, které jsem teď měla obuté.

Uvědomila jsem si, že se na ně dívám, prstem ohmatávám jejich gumové cvočky.

Diane si je taky prohlížela, jako by mi četla myšlenky.

A potom, nemůžu tomu uvěřit, jsem se rozbrečela. Shauna a Sarina mi nedbale položily ruku kolem ramen, poplácávaly mě jako zbitého psa. I ony brečely, z vlastních důvodů a vlastního tajného žalu. Byly jsme roztřesený uzlíček tvrdých holení a měkkého flanelu, dívčího trápení přiživovaného kyselými rybičkami.

Diane nás pozorovala, usazená na protější posteli, nehybná.

Nakonec na mě pohlédla, zastrčila si za ucho zatoulaný pramínek hedvábných vlasů a řekla, že ji to mrzí.

„To je dobrý, Kit,“ prohlásila. „Máma říká, že dokud člověk nemá tajemství, nemá svoje já.“

Netušila jsem, co tím myslí ani jak to myslí.

Vybavuju si, že jsem vzhlédla, ve tváři zamotané svoje i Shauniny vlasy. A Diane se na mě nepřestávala dívat, modré oči jako tečky barvy.

„Diane má pravdu. Je to dobrý,“ řekla Sarina. „Ale dovolilas mu, aby ho do tebe strčil?“

Později ten večer, zrovna když jsme se začínaly zabydlovat, na sobě tílka a kraťasy, chodidla natřená voňavým krémem a na stole dvě láhve piva, které jsme čmajzly z tácu pokojové služby, se Diane udělalo špatně a sehnula se nad odpadkovým košem u postele.

„Nemáš se za co stydět,“ řekla jsem a pro jistotu jsem jí přidržela vlasy. Proklouzávaly mi mezi prsty, jak byly hrozně jemné. Takhle nějak jsem si představovala vlasy Popelky.

„Nejspíš za to můžou ty sýrový tyčinky a medvídci,“ prohlásila Shauna.

„Nic se neděje,“ pošeptala jsem Diane. „Většina běžců to jednou za čas udělá.“

„Já to nedělám schválně,“ řekla. „Fakt ne.“

„Přežírání škodí elektrolytům,“ podotkla Sarina, která nás zaslechla, rozvalená na druhé posteli, nohy přehozené přes okraj.

„Vždyť nic nesnědla,“ namítla jsem. Jíst jsem ji nikdy neviděla. Její nohy vypadaly v běžeckých šortkách jako čapí.

„Promiňte,“ opakovala Diane a hruď se jí dmula. Nic z ní nevycházelo, dokonce ani dlouhý tenký provazec slin, jako ze mě, kdykoli jsem se snažila zbavit půlky balíčku sušenek nebo celé sklenice burákového másla nebo jiného mizerného rozhodnutí, které jsem před vážením na závody učinila.

Věřila jsem jí a bylo mi jí líto, té holky s protáhlým obličejem a světlým obočím a ušima bez lalůčků, co i přesto byla tou nejhezčí osobou, na jakou jsem v reálném životě kdy narazila.

„No tak to všechno vyzvracej. Tím, že to vyzvracíš, bereš na vědomí, že to nebyl úplně nejlepší flám,“ prohlásila Shauna, „a napravuješ svoje chyby.“

Diane podle všeho neposlouchala, víčka lesklá, tvář uzardělou, přesně jak jsem si představovala Cathy z Bouřlivých výšin, které jsme ve škole krátce předtím četli. Cathy byla proradná a úžasná, a já netušila, že by nějaká postava mohla být obojí zároveň. Všichni ze třídy ji nesnášeli, až na mě.

„Lehni si, Diane,“ řekla jsem. „Ignoruj je.“

„To budou asi krámy,“ zašeptala. „Nejspíš už to konečně dostanu.“

Odvětila jsem, že má určitě pravdu.

Nakonec jsem ji uložila do postele a lehla si vedle ní. Shauna a Sarina nás ze svého dvojlůžka sledovaly, jako kdybychom jim hrály divadlo, dobíraly si mě a říkaly mi Florence Lesbingalová a posílaly mi pusy, ale mně to bylo jedno. Když jsem se zvedla, abych přes Diane přetáhla ošuntělou hotelovou přikrývku, natáhla se po mé paži, jako by ji chtěla sevřít, jako by potřebovala utěšit. Poslední člověk, s nímž jsem se kdy tulila, byla máma, když jsem byla malá a ona vyhodila tátu z domu a on celou noc mlátil do vrat garáže, dokud nedorazili policajti s baterkami na ramenou a div si neukroutili hlavu. S Diane jsem se ale trochu tulila, nebo přesněji řečeno skoro tulila. Naše těla byla dost blízko na to, abych vycítila každý její nádech, uštvaný a vysoký. Bylo to jako spát s velkou panenkou.

Chvíli mi připadalo fajn pečovat o někoho takhle plachého a vynervovaného. Pak mi to ale začalo připadat zvláštní, ačkoli se téměř nehýbala. Zvláštní, protože Diane byla zvláštní – no ne? Zamčená krabička bez klíčku.

Druhý den byl tábor u konce a právě tehdy jsem poprvé spatřila Dianina tátu. Stál před šatnou, muž s pěstěným knírkem, ačkoli knírek jen tak bez ničeho si přece nikdo nepěstoval, ani policajti ne. Opíral se o svoje auto, zvonil klíčky a jeho pánský oblek v pozdně odpoledním slunci zářil.

„Znáš Diane Flemingovou?“ zeptal se. „Je uvnitř?“

„Jo,“ řekla jsem. Zahlédla jsem ji přešlapovat u sprch, kde si dlouhými tahy kartáčovala mokré vlasy. „Brzo by měla bejt venku.“

Usmál se a posunul si sluneční brýle na nose výš. „Už jsem se bál, že tu jsem špatně. Jedeme na večeři do Johnny Hall’s.“

Nikdy jsem v té restauraci nebyla, ale slyšela jsem o ní, protože se otáčela, zatímco jste v ní seděli a pojídali ústřice, a protože na jejím vyklenutém stropě se třpytily umělé hvězdičky. „Mám jí říct, že jste přijel?“

„Ona o mně ví,“ řekl a zamával mobilem, jakoby na důkaz. „Holky vašeho věku se zjevně nemíní přetrhnout, aby strávily večer s tátou.“

Usmála jsem se, aniž bych něco řekla, protože na to se nic říct nedá.

„No, pokud ji zahlídneš…,“ prohodil a ve mně se vzedmula taková vlna lítosti, až to zabolelo. Když Diane ze šatny vyšla, dívala jsem se. Chovali se k sobě hodně formálně, táta jí otevřel dveře, jako by byli na rande naslepo. Ona na něj nepohlédla.

„Nemám moc hlad,“ zaslechla jsem ji říkat, „a musím se vidět s mámou.“

O několik dní později jsem od ní dostala pohlednici. Nevím, kde vzala mou adresu, a nenapadlo mě, že by někdo pod šedesát ještě posílal pohlednice.

Kit, díky, žes ze mě udělala rychlejšího běžce. Nezapomeň: dokud nemáš tajemství, nemáš svoje já. Děkuju, že ses se mnou podělila o to svoje.

Usmála jsem se, ale potom se dostavilo podivné zachvění.

„Jaký tajemství?“ zeptala se máma a přidržela pohled u světla, jako by to byla šifrovaná zpráva.

„Pár tipů na běhání,“ pokrčila jsem rameny. „Jako třeba odkud mám boty.“

A tím to haslo. Cvrkot školy a práce, puch kuřecího tuku, něco jako přítel ve třeťáku a na Diane jsem více méně zapomněla, pokud jsem z poličky zrovna nevytahovala svůj výtisk životopisu Marie Curie-Skłodowské, který mě, měřeno na pokuty z knihovny, přišel na menší jmění. Obrázek na jeho umělohmotném přebalu, nad Mariinou přísnou tváří zamlžený, mi jaksi splynul s mou představou Diane.

Ale potom, víc než rok po táboře přespolního běhu, jsem ji opět spatřila. Když procházela vlhkými chodbami Lanisterské střední, měla v obličeji tentýž výraz zasmušilé odhodlanosti jako předtím. Bylo to ve čtvrtém ročníku na podzim a ona dorazila jako nová studentka, přestoupila k nám. Z moře zplihlých culíků, spršky tetování, zkrácených triček a nízko posazených džín čněla jako pěst na oko. Pozorností jako by vždy byla jinde, hlavu sklopenou, pohroužená v myšlenkách, mezi očima stín jako varování.

Bylo mi sedmnáct a ve spoustě věcí jsem se dosud nevyznala, ve skrývání ale ano.

„Já ji znám,“ řekla jsem. „Já tu holku znám.“

„Kterou?“ zeptala se Alicia a vykoukla zpoza mé šatní skříňky. „Tu kostelní barbínu?“

Díky svým ladoňkovým očím a pršáčku vypadala Diane ještě krásněji než v patnácti. Ale pokud měla Barbiina vymodelovaná prsa, schovávala je pod košilí, bílou volánkovou blůzou nedělní varhanice, a pokud měla Barbiiny dlouhé, pružné, zašpičatělé nohy, zakrývala je plisovanou kolovou sukní, která jí sahala až pod kolena.

„Ty to nevíš?“ zapojila se Ashley Moonová. „To je ta s mrtvým tátou.“

„Cože?“ řekla jsem. „Já se s ním potkala.“ Jako by to z nějakého důvodu znamenalo, že to nemůže být pravda.

„Jo,“ prohodila Alicia. „Tyrus Turner v bleděmodrým.“ Poté, co Tyrusovi zničehonic umřela máma na zánět mozkových blan, s ním nikdo celé měsíce nepromluvil. Jako by z něj čišelo cosi černého a jedovatého. Byl neviditelný, jen hůř.

„Víte, co se mu stalo?“ chtěla jsem vědět. „Jejímu tátovi?“

„Infarkt, myslím. Takže, jaká je?“ zajímala se Alicia, ruku založenou v bok, zahalená pubertální obezřetností, a sledovala, jak Diane uhání dlouhou chodbou.

„Je strašně vážná,“ řekla jsem. „A je…“

Nenapadalo mě, jak tu větu dokončit, a tak jsem ji nechala viset ve vzduchu.

Na příští hodině, při tělocviku, jsme se opět ocitly vedle sebe, přímo na startovní čáře.

Upírala oči na mé běžecké boty. Dělával to každý druhý, protože jejich růžové hroty zářily jako zakrvácené zuby.

„Nazdárek, Marie Curie,“ pozdravila jsem.

Otočila se a pousmála, jen trošinku. Což bylo nejvíc, co se kdy usmála, když nepočítám to odpoledne, kdy ji přijela navštívit máma. Jako by se úsměvů bála nebo je její obličej neuměl nebo tak něco.

„Myslím, že spolu chodíme na pokročilou chemii,“ řekla. „Pátá hodina, slečna Steenová.“

„Jo,“ potvrdila jsem. A nevědomky jsem dvakrát polkla. „Tak se tam uvidíme.“

Ten den jsme běžely spolu, vždy maximálně jeden skok od sebe. Neměla jsem její dlouhé nohy a ladnost, ale vynahrazovala jsem to čirou silou. Nutila mě víc se snažit a já nutila víc se snažit ji.

Ke konci tréninku mi bylo jasné, že je načase opatřit si jiné boty, protože hroty těchhletěch už byly sešlapané příliš naplocho, a že se budu muset vrátit k těm z doprodeje, které jsem nosila předtím.

Otočila se ke mně, přes zlatavě hnědé čelo drobné krůpěje potu jako útlý diadém, a prohodila: „Strašně ses zrychlila.“

„Ty taky,“ řekla jsem, protože jsme doběhly v tentýž okamžik.

„Obě jsme o tolik lepší,“ podotkla a upírala na mě oči. „Nikdo na nás nemůže.“

TEĎ

Diane Flemingová. To jméno, vyslovené šarlatovými ústy doktorky Severinové, se nade mnou vznáší.

Všichni ji sledujeme, jak z konferenční místnosti odchází, telefon jí syčí, krepové kalhoty šumí. A po ní, trpká vůně jejího parfému.

„Budeš mi muset říct, co to znamená,“ pošeptá mi Alex, zatímco se šineme ven, zachmuřená smečka neveselých doktorandů a postdoků, kapsy nacpané energetickými tyčinkami.

„Znamená to,“ zamumlám si pod vousy, „že v té studii PMDD je pro nás o jedno místo míň. Tohle ti přece nemusím vysvětlovat.“

„Asi ne,“ řekne a přidrží mi dveře, „ale od tebe to zní líp.“

Výjimečně se neusmívá.

„No, upřímnou soustrast, ale je to pěkný eso,“ prohlašuje Maxim. „Flemingová je vycházející hvězda Freudlingerova týmu.“

Z nás všech se tváří nejzasmušileji. Maxim pro Severinovou pracuje už šest let, déle než kdokoli jiný, hotový permadok. Dokonce nám sdělil ten jediný ždibíček osobních údajů, které jsme o ní kdy slyšeli: že kdysi mívala milence jménem Diego, který se živil skákáním z ropných plošin a jednou si na absolventském večírku sundal košili, aby předvedl jizvu, co mu na hrudi zůstala po střetu s murénou. „Byl to děsnej frajírek,“ pověděl nám Maxim, ve tváři znechucení.

Díky svým tmavým vlasům, přimhouřeným očím a italským botám jako Severinová dokonce i trochu vypadá. Není ale pravděpodobné, že by se do týmu PMDD dostal. Panuje tu takový dojem, že si ho poslední dobou sotva všímá a že měl dávno přestoupit do jiné laboratoře, vzít místo v pedagogickém sboru.

„Zrovna jsem psal jednomu kamarádovi z Massachusettskýho technologickýho institutu,“ říká Juwon, oči upřené na mobil. „Tvrdí, že Flemingová byla tou nejnadanější studentkou bakalářskýho programu, jakou tam kdy měli. Ve druháku pracovala s Cooperem.“

„Kdysi jsem ji zahlídl v Americký chemický společnosti,“ podotkne Zell, obličej nezvykle pochmurný. „Ve výtahu. Ty vole. Byla…“

Jeho pohled se zvláštně rozostří, jako vždycky když vypráví, jak v minulém zaměstnání čichal propofol.

„Byla co?“ ptá se Alex.

„Však uvidíš,“ odpoví a pokrčí rameny. Vůbec poprvé zasmušilý, navzdory svému tričku s nápisem VĚDCI TO PERIODICKY DĚLAJÍ NA TABULKÁCH.

„Severinová ji přetáhla,“ poznamená Maxim. „Na ničem jiným nesejde. Což znamená o jedno místo míň.“

Všichni se na sebe podíváme. Devět mladších výzkumných badatelů – nás pět a čtyři z Irwinova týmu pro výzkum gonád –, co spolu soupeřili o tři volná místa. A teď jsou jenom dvě. Tak to v našem mrňavém, nevděčném světě chodí. Neustále se ohlížíte přes rameno, neustále vás někdo dohání. Na svoje kolegy postdoky sice musíte spoléhat, ale nikdy jim nevěříte. Tým a jednotlivec nejdou dohromady, jak říká Maxim.

„Holt musíme počkat, než se ukáže, jak si to představuje,“ řeknu s kamennou tváří, sehnutá nad svým stolem, plné ruce práce.

Studie premenstruační dysforické poruchy byla vstupenkou k úspěchu, to jsme věděli všichni. Ale co bylo ještě důležitější, my všichni jsme do laboratoře nastoupili právě kvůli oslavované doktorce Severinové. Každý z nás se chtěl podílet na výzkumu, na němž jí nejvíc záleželo. Já rozhodně. Já o to stála od doby, kdy jsem začala o věci stát. Možná už od chvíle, kdy jsem doktorku Severinovou poprvé uslyšela mluvit, to léto před nástupem do čtvrtého ročníku na střední.

„Nedělej si s tím starosti,“ říká mi Alex, zatímco jdeme k šatním skříňkám pro mou zásobu mexických sladkostí z diskontu.

„Nedělám,“ prohlásím a jednu tyčinku mu podám. „Ty bys ale měl.“

Zasměje se, ale celé je to jen chvástání. Na rozdíl od Juwona jsem nevystudovala Kalifornský technologický institut se stipendiem od IBM a moje rodina nezbohatla ve farmaceutickém průmyslu jako ta Zellova. Nejsem jako Alex, jehož nevlastní otec pracoval v NASA a matka učila experimentální částicovou fyziku na Massachusettském technologickém institutu. Nevyrostla jsem s vědomím, že jsem chytrá a výjimečná, že mi patří svět, nenarodila jsem se do blahobytu. Nikdo nedře tvrději než ty, říkají s oblibou Zell a Juwon. Všechno, co mám, jsem získala proto, že jsem pilná dělnice, nebo protože nemám nic, co by mě rozptylovalo, jako třeba přítelkyni nebo manželku, uřvané děti nebo psa nebo lásku k víkendovým brunchům nebo sledování fotbalu v baru nebo nějaké osamělé smutné hobby, například pasiáns nebo nedělní křížovku. Já mám tohle.

Teprve po sedmnácti jsem byla schopná představit si vlastní mozek jako něco, v čem se skrývají cestičky a štěrbiny a skluzy, které vedou do třpytivých komor překypujících potenciálem. Svým způsobem jsem toho byla schopná teprve po Diane Flemingové.

A teď, v pouhých devětadvaceti, poté co jsem za tři roky prosvištěla bakalářem a neúnavným tempem se prokousala navazujícím studiem, kdo ví, co dalšího se v těch vodnatých neuronových chodbičkách schovává?

Kdo ví? Třeba jsem někým, na koho ještě nikdo nikdy nepomyslel?

Až na to, že teď se k nám připojila další žena a připravila mě o všechny výhody, které jsem měla. A ta žena je navíc čirou náhodou Diane.

Geniální a zvláštní a pozoruhodná, taková, jakou ji dodnes vídám ve snech, vedle sebe u dlouhého pracovního stolu ve středoškolské laboratoři chemie, sešity jako ze škatulky a zapálený pohled.

Na věčně vylidněných dámských záchodcích, kde člověku zůstávají na rukou růžové saze od prastarých koulí mýdla, zvednu do výšky svůj mobil, abych chytila signál, a zkusím ji vyhledat.

Jako první mi vyjede životopis na webu Freudlingerovy laboratoře (…bakalářský program absolvovala s vyznamenáním a oceněním za mimořádný výkon v oboru, pročež začala studovat doktorský program biochemie a molekulární biologie…). Čtu, dokud nezjistím, že titul získala ještě rychleji než já, o krok napřed až do samého konce. Přeskočím její citace, všechny ty publikace, účasti na seminářích, prezentace posterů na univerzitách na opačném pobřeží USA.

Nikdy předtím jsem si ji nevyhledala. Jsem od dětství pověrčivá, jako můj politováníhodný starý táta. Nepočítej, kolik aut jede v pohřebním konvoji. Nikdy nepřenášej kočku. Pokud upustíš hadr na nádobí, znamená to, že přijde někdo, kdo je špinavější než ty.

Asi by se dalo říct, že jsem si v jakési zvířecí části svého mozku myslela, že když si ji dohledám, mohla bych ji nějak přivolat. Tak jsem to nikdy neudělala. A ona se stejně objevila.

Když u snídaně mluvíš o své noční můře, vyplní se.

Ten večer se z laboratoře všichni vytratí, jeden po druhém. Juwon ke své manželce-čisté matematičce a víceúrovňovému domu. Maxim k Sophii, své dlouhonohé přítelkyni-operní pěvkyni, která mu kontroluje každý článek a nalévá brandy a masíruje ztuhlý krk. Zell ke svému domácímu počítači, hernímu doupěti, temnému webu, kdo ví. I Serge zmizí z vivária, které mu je pomalu domovem, tam, kde bydlí, ať je to kdekoli, ke své klasické hudbě a dvouleté perské a desetileté ruské modré kočce.

„Končíš ty vůbec někdy?“ zeptal se mě Alex kdysi. „Jak to, že jsi tu vždycky jako poslední?“

Odpověď zní: Jenny Hsaiová. Když jsem do laborky nastoupila, byla tu jediná žena. Jenny se dvěma malými dětmi, kráskami s baculatými tvářičkami, které jsem jednou zahlédla na firemním pikniku, zavinuté ve velkém šátku, omotaném kolem odulého břicha jejich utahaného otce v domácnosti. Jenny se na ně ani na něj za celé odpoledne nepodívala. Že prý nechtěla, aby ji doktorka Severinová načapala, jak věnuje pozornost dvěma věcem zároveň. (Nebylo pravděpodobné, že by si toho všimla. Občas se na nás dívá, jako bychom byli jeden od druhého stejně k nerozeznání jako ty skleslé inbrední myši, co jsou nacpané v klecích vivária.)

Před šesti měsíci se její manžel vzbouřil, nastoupil do práce v hlavním městě státu a Jenny s ním odešla, přijala místo v soukromé sféře. Během svého posledního dne, ďolíčkovanou náruč novopečené mámy zarovnanou poznámkovými bloky a střapatými míčky a pipetami a bezprašnými ubrousky, se jí v mokré tváři zračil výraz nadcházející a trvalé ztráty. Občas mi posílá e-maily (Pořád je to u vás, jako to bývalo? Je to tam pořád tak intenzivní? Farmacie intenzivní není). Jednou napsala: Kit, utíkej, jak nejrychleji můžeš, dokud můžeš.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Podej mi ruku.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.