Česko versus
budoucnost

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.ivysehrad.cz

www.albatrosmedia.cz

David Klimeš

Česko versus budoucnost – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Návod k použití této knížky

Vážený čtenáři, vybral sis vskutku víceúčelovou knihu, kterou lze použít na mnoho způsobů. Přestože se jí vine od začátku do konce stále ta samá otázka, o jakou budoucnost chceme společně ve středu Evropy usilovat, lze také celkem náhodně zapíchnout prst do knížky a začíst se.

Třebaže kniha ze všech možných stran zkoumá současný charakter naší republiky, úvodní slovo nebylo původně psáno česky. A to schválně. Někdy nám v debatách až příliš chybí širší pohled schopný nezbytného evropského nadhledu nad naším domácím politikařením. Předmluva bývalé slovenské premiérky a nyní profesorky bratislavské International School of Liberal Arts Ivety Radičové onen velký obrázek velmi dobře rýsuje a opakovaně zdůrazňuje, že to jediné, o co se nyní můžeme bezpečně opřít, je svoboda a touha po ní.

Knihu jsem psal dlouho a po vypuknutí koronavirové pandemie jsem chvíli myslel, že celý text zahodím. Ale jen na chvilku. Brzo se ukázalo, že skoro za každým problémem, který si žádal rychlé řešení, je nějaká dlouhodobá potíž, kterou jsme nebyli schopni odstranit v dobrých časech, takže jen znásobuje krizi a zpomaluje akceschopnost státu. Lidé nosili roušku, ale nechráněné Česko bylo bez roušky.

Proč jsme ale nebyli schopni v dobrých časech Česko pro dobro nás i našich dětí reformovat? Proč připomínáme člověka stiženého krizí středního věku, který ví, co by měl udělat, ale nemůže se k tomu odhodlat? Velká část problému tkví v tom, jak o současném stavu republiky mluvíme. Nikdy nerozhýbeme zaseklý stát, pokud budeme podléhat svodům kulturního boje, bezhodnotového pragmatismu či hodnotového placeba.

Otevřít knihu se dá i o kapitolu dál. Místo abych plul po proudu aktuální, čím dál mohutnější vlny knih o ohrožení liberální demokracie z per domácích i zahraničních politologů, sociologů či ekonomů, pádluji proti proudu českého myšlení až k dílu Tomáše Garrigua Masaryka. Člověk narozený roku 1850 nám samozřejmě nemůže pomoci vyřešit problémy 21. století, ale jeho otázky (tedy nejen ta obecná česká) jsou přesně ty, na které nyní musíme najít znovu aktuální odpověď.

Kdo zapíchnul prst ještě o kousek dále, ten místo politických a historických zamyšlení dostane konkrétní nabídku sady reformních kroků. Jen tak nahmatáme republice znovu puls – tedy prosperující, unijní, liberální a sociální budoucnost.

Víceúčelová kniha se dá samozřejmě číst i odzadu – u teze o algoritmu populismu, který stravuje zbytky racionální debaty ve veřejné sféře, jsem do poslední chvíle nevěděl, zda patří na konec či na začátek textu, protože od tohoto problému se mnohé odvíjí. A nevím to vlastně dosud.

S knihou se tedy dá pracovat různě a volně, nicméně jestli přeci jen mohu něco doporučit k vaší pozornosti, pak je to závěrečný oddíl pohledů mnou oslovených osobností, jak ony vidí současnou společenskou krizi.

Již při psaní knihy jsem jasně věděl, že na začátku by měl být nadhled osobnosti zpoza českých hranic a na závěr nabídka různých pohledů na naši současnou situaci od osobností českého intelektuálního života, kterých si velmi vážím. Nikdo z oslovených neodmítl, už to je pro mě velká čest. A čtenář po přečtení několika doslovů od českých elitních sociologů, ekonomů, právníků i manažerů si může v této víceúčelové knize vybrat ten, se kterým souzní nejvíce. Za reflexi děkuji v abecedním pořadí: Martinu Buchtíkovi, Daně Drábové, Filipu Matějkovi, Danielu Münichovi, Danuši Nerudové, Tomáši Němečkovi, Filipu Pertoldovi a Danielu Prokopovi.

A to je z návodu k této víceúčelové knize asi vše. Samotné použití je už na vás.

Předmluva:
Proč zažíváme defektní demokracii?

Iveta Radičová

Začnu především narativem. Pokud si všimnete diskursu o stavu věcí veřejných, o Evropě nebo o světě, tak je plný negativ. Pokud sledujete diskurs o EU, tak je plný konstatování, v čem jsme rozdílní. Kumulujeme množství rozdílností. Ani náhodou už se nebavíme o tom, co nás spojuje, zda nás to ještě spojuje a co by nás spojovat mohlo. V postkomunistických zemích po dlouhá desetiletí do roku 1989 existoval narativ, že svoboda je ohrožení. Svoboda je nebezpečí. Svoboda znamená vliv západní civilizace a přinese kriminalitu, drogy a všechny neduhy, sváry a problémy západního světa. Bohužel, převládající vnímání svobody má dnes opět ducha ohrožení. Z existujících problémů proto spíše viníme svobodu, než jakýkoli typ diktatury či autoritativního režimu. Ušli jsme nějaký kus cesty a myslím si, že se patří v úvodu shrnout, co se povedlo.

Postkomunistické země podle expertů zaznamenaly největší skok v systémové změně za posledních sto let. Naše země se z kategorie nejméně rozvinutých zemí světa dostaly díky transformaci mezi nejvyspělejší. Dokonce do prvních 25 procent nejvyspělejších zemí světa. Dosáhli jsme přes počáteční úpadek hned po roce 1989 rychlejší ekonomický růst za 20 let než kterákoli země v evropském regionu. Spotřeba na hlavu v postkomunistických zemích vzrostla v průměru o 88 procent ve srovnání s růstem 56 procent v západní části Evropy. Zlepšila se životní úroveň, zvětšil a zkvalitnil se prostor, ve kterém žijeme a bydlíme. Naše země dnes mají větší počet uživatelů internetu, než je průměr zemí západní Evropy. V našich zemích jsme vyřešili zčásti, avšak významně, zátěž životního prostředí. Emise se snížily na polovinu. V našich zemích se prodloužila střední délka života ze 69 na 73 let. Máme nejrychlejší pokles dětské úmrtnosti v rámci evropských zemí vůbec. Nejvýznamnější transformací byla ale ta politická. Ze zemí založených na vojenském průmyslu, přeindustrializovaném společenství, státně dominovaných systémech jsme se transformovali v tržní ekonomiky, založené na soukromém vlastnictví, které jsou integrované do globálních sítí a trhů. Zásadní změny v politice vedly z monolitu do pluralitního systému. Ze státem organizovaného a řízeného vzdělávání do akademických svobod. Z justice závislé na státní moci do justice nezávislé. Vlády požívají nejvíc svobody, jak vůbec kdy v historii regionu měly. A občané mají tolik svobody, kolik je jí možné, v rámci dané ekonomické síly, mít. To ale neznamená, že bychom nečelili velkým problémům a výzvám. Ano, existují, jsme velmi vzdáleni tomu říct, že jsme perfektní a nemáme co řešit. Koneckonců už nabídka politických stran v politické soutěži je důkazem toho, že něco je v našich společnostech zásadně nemocné. Odpovězme si pravdivě, co je touto sociální nemocí. Pokusme se o její diagnózu.

Všichni v postkomunistických zemích máme před sebou velmi vysokou míru korupce. Všichni před sebou tlačíme velké regionální rozdíly a nízkou vymahatelnost práva, nízkou důvěru v nezávislou justici, nízkou občanskou účast na správě věcí veřejných, nízkou důvěru ve státní instituce a nízkou úroveň sociálních a veřejných služeb, čímž se řadíme mezi defektní demokracie. Co je v politice nejdůležitější? Přece spokojenost občana. Roste poměr nespokojených občanů a navrch má část společnosti, která je spokojená se stavem věcí veřejných a se svým životem. Z této skutečnosti vyplývají zásadní výzvy. Habermas říká, že jsme svědky jakési postdemokratické éry, která je charakteristická vnímáním občanů, že jejich účast na demokracii není vůbec podstatná a že hlavní rozhodnutí nejsou v rukou politiků, které si volí. Ta jsou v rukou státních a nestátních aktérů. V rukou kohosi nezvoleného. Říkáme tomu nezodpovědnost v demokracii. Já to nazývám demokracií 3D, demokracie jako dokonalá drzost. Kdosi je zodpovědný, ale nikdo neví kdo.

Jakým hlavním výzvám čelíme? Především propasti v očekáváních. Tato propast v očekávání je jednoznačně viditelná a čitelná. Očekávání mezi tím, co občané chtějí, aby jejich vlády plnily a co jejich vlády doopravdy realizují. Jednoduše vyjadřují nespokojenost s tím, že systém, v němž žijí, je plnohodnotně kontrolovaný funkčními demokratickými institucemi. Jsme svědky nárůstu nespokojenosti mezi občany. Globální krize zvyšuje a posiluje napětí v domácích trendech stejně v Evropě jako ve světě. Především z hlediska nového rozložení moci a bohatství, kdy je bohatství koncentrované u malé skupiny populace, přičemž druhá skupina populace začíná být rovnoměrně relativně chudá. Vzniká obrovský paradox, jehož vyjádřením jsou rostoucí veřejné rozpočty a výdaje, extenze státu a zároveň rostoucí sociální vyloučení. Přerozdělovací proces v nastaveních, v jakých ho dnes máme, nefunguje. Není třeba většího důkazu. Je ohromný rozpor mezi veřejností a elitami. Z tohoto hlediska můžeme diagnostikovat krizi meritokratických elit v našich společnostech. Nedůvěra v politiku samozřejmě urychluje nástup nových politických sil a zvyšuje politickou polarizaci ve společnosti. V zemích jako je Bulharsko, Česko, Maďarsko, Litva, Slovensko nebo Slovinsko je rozšířená nespokojenost se špatným řízením a korupcí, a právě tato nespokojenost je živnou půdou a podhoubím pro odmítání současného stylu vládnutí, vytváření prostoru pro nový typ elity. Myslím si, že základní odpor není vůči demokracii jako takové, ale vůči reálné demokracii, jejím reálným současným podobám. Lidé se dožadují větší demokracie, větších práv a větší účasti na správě věcí veřejných, ne ale v podobě, jakou zažívají v současném chování představitelů moci. Více transparentnosti, kontroly, efektivnosti veřejných institucí je nevyhnutelnou podmínkou obnovy důvěry ve správu věcí veřejných. Ale to zdaleka nebude stačit.

Jsme svědky dvou zásadních sporů. Tím prvním je spor mezi globálními trhy a možnostmi národních politik. Žádná národní politika není schopna zodpovědně nabídnout řešení na dopady a efekty globálních trhů. Je to vyloučeno. Jsme toho svědky po desetiletí a pořád nemáme řešení a odpovědi. Vlády v očích občanů selhávají. Má to logické vysvětlení. K úspěšnosti globálních trhů je třeba privilegií a monopolu. Tehdy je globální hráč úspěšný. Naopak demokracie je postavena na jiných hodnotách. Na regulaci ve prospěch a pro potřeby občanů k zabezpečení jejich lidských práv. To je v protikladu. Proto si národní politika neporadí s tlaky globálních trhů. Něco málo teorie. Je to známé Rodrickovo trilema mezi suverénními národy, demokracií a globalizací, kde jasně konstatuje, že můžete úspěšně realizovat pouze dvě z nich. Dvě ze tří dimenzí umíme realizovat. Pokud aspirujete na všechny tři, pak selháváte. Druhý spor plyne z existující situace. Zužuje se prostor pro národní politiky a jejich schopnosti a možnosti. Nenabízejí demokratické kompenzace existující situace, což vytváří nový spor – spor o identitu. Místo sporu minulého století, který se týkal socioekonomických témat a rozděloval tak také politické spektrum, dnes řešíme spor o identitu národní, evropskou, světovou či lokální, hlavně ale v tématech etnicity, kultury a náboženství. „Zrada“ tohoto typu sporu je, že lze jen velmi těžko dosáhnout kompromisu. Hledá se velice obtížně, pokud vůbec. Právě tento spor ústí do polarizace společnosti s nemožností vytvářet koalice a spolupracovat. Spor mezi národní demokracií a globálními trhy je zdrojem sociálního napětí, které může ohrozit demokracii v základech. Znásobeno silou bohatých korporátních elit spolu s tlaky na stát kompenzovat dopady globálních trhů to vytváří prostor pro vytlačování sociálních skupin ze společnosti a vytváření skupiny neobčanů dané komunity. Štěpení mezi vítězi a poraženými na bázi stranického souboje dnes ústí do vytváření totálně znepřátelených táborů. Měníme slovník. Upřímnost se zaměňuje za vulgárnost. Vulgarita znamená zašpinění veřejného prostoru a vůbec nepojmenovává základní problémy, naopak je zastírá. Vyvolává hněv, který spojuje se strachem a nejistotou. To je živná půda pro extremismus. Základní hodnoty liberální demokracie, například svoboda slova, právo na shromažďování nebo právo na ochranu soukromí jsou erodované tlakem dvou rozdílných procesů. Procesem dožadování se větší bezpečnosti a jistot a odchýlením se od liberální demokracie a příklonem k silnějšímu autoritativnímu režimu.

Vracím se ke své úvodní tezi. Svoboda je ohrožení. Poptávka po stabilitě, jistotě a pořádku je stále silnější. To jsou pilíře autoritativní moci. Co s tím? Myslím si, že nás čekají balíky výzev ve vícero oblastech.

První oblastí je politický systém. Základním cílem musí být a měla by být rozhodovací a participativní demokracie. Lidé se domáhají větší účasti na správě věcí veřejných také v mezivolebním období. My jim nejčastěji nabídneme referendum, a ještě jim mnohokrát dáme podmínku padesátiprocentní účasti, tudíž jsou referenda jen zřídkakdy úspěšná. Avšak v mezivolebním období existují také jiné nástroje. Především zvolení reprezentanti občanů mimo politické strany, kteří budou vyjadřovat názory a postoje k základním přijímaným rozhodnutím a legislativním opatřením a kteří budou mít právo reagovat na schválenou legislativu. Měli by mít možnost navrhovat změny a řešení na základě náhodně vybraného vzorku reprezentace toho subjektu, jehož se daná legislativa týká. Zahrnout občany do rozhodovacích procesů.

Krok druhý – práva a instituce pro budoucí generaci. Současný život na dluh, který tlačíme před sebou, a nemám na mysli pouze dluh ekonomický, odevzdáváme příští generaci, aniž bychom zvažovali kroky a jejich dopady na delší dobu, než jsou čtyři roky volebního období. Volám po ochraně demokratických kapacit pro budoucnost. Tak, jak poměřujeme, jaký vliv bude mít přijatá legislativa na státní rozpočet, na životní prostředí, tak by součástí každého přijatého kroku mělo být vyhodnocení vlivu na život další generace. Jaký to bude mít efekt za 20-30 let. Takovéto vyhodnocení důsledků přijatých rozhodnutí bude měnit všechny intervence, jež budeme do přijatých rozhodnutí zahrnovat. Když už je zle a máme nejvyšší nezaměstnanost mladých lidí, tak rychle spouštíme projekty. Snažíme se je nějak zařadit do společnosti a na trh práce. Nicméně prvotní zklamání tím už nenapravíme. Je to proto, že u přijatých opatření trhu práce nebyly promyšleny dopady na příští generaci.

V oblasti ekonomického a sociálního systému se nevyhneme posunu a důrazu na sociální zodpovědnost korporací. Nestačí jenom lepší podnikatelské prostředí, nebo lepší konkurenceschopnost. Apeluji na přijatou rezoluci OSN z července 2011, která vytvořila základní principy pro obchod a lidská práva. Myslím si, že celý problém tkví v tom, že jsme ji sice všichni podepsali, ale tím jsme to považovali za vyřízené. Ale reálné politiky tohoto principu skoro v žádné zemi nenabyly podoby a platnosti. Jsme svědky rostoucích rozdílů mezi konzumním chováním na jedné straně a lidskou důstojností na straně druhé. Prohlubuje se nedůstojný život se smartfounem v ruce.

Druhý balík se týká protikorupčních opatření. Tolik o nich mluvíme. Přijímáme jednu legislativu za druhou, abychom konstatovali, že skutek se nestal. Už roku 2005 byla přijata konvence o tom, jak postupovat v boji proti korupci. Korupce je chápána velmi široce a jasně. Jsou to úplatky, je to zpronevěra, zneužívání veřejných financí, včetně praní špinavých peněz. Zaměňovat korupci s 20eurovým úplatkem je primitivní. Korupce je daleko širší fenomén, na jehož regulaci nástroje známe. Konečně, roku 2010 Evropská unie (EU) rozvinula tzv. Stockholmský program, který umožnil Evropské komisi (EK) monitorovat a vyhodnocovat to, jak se nám daří v boji proti korupci. Zlepšila se komunikace orgánů EUROPOL, EUROJUST nebo CEPOL. Každoročně konstatujeme, jak v tom žebříčku klesáme. Murphy to zformuloval nejpřesněji: „Pokud nechcete daný problém řešit, zřiďte instituci. Jistojistě to nebude fungovat.“ My je tedy zřizujeme a korupce přichází také do těch institucí, které jsme zřídili.

Třetím balíkem je inkluze a sociální práva. Zformuluji pro některé možná trochu revoluční větu. Transformovali jsme naše sociální státy z původního welfare na workfare, nazvali jsme to třeba flexibilní trh práce, abychom dnes zjistili, že máme hluboké strukturální problémy na trhu práce. Konstatuji, že stále větší veřejné prostředky vedou k většímu množství nespokojených občanů, sociálnímu vyloučení, relativní chudobě a nárůstu skupin ohrožených rizikem chudoby. Dlouhodobě nezaměstnané nemusím ani zmiňovat. Budeme muset realizovat zásadní změnu z původního systému na před-rozdělovací sociální politiku. Intervenční programy začínající od dětství pro zabránění pádu do sociální záchranné sítě. Programů je po ruce několik, jde jen o to, abychom pustili z rukou vábničku sociálních balíčků a rozdávání, které pouze utvrzují a udržují v hranici chudoby. Je to zcela nový model, ale měli bychom mít odvahu se do něj pustit. Myslím si, že politický subjekt, který přijde s touto vizí, bude mít velké šance. Zvyšuje to, čemu říkáme rovnost příležitosti. Svoboda je rovnost příležitosti.

Čtvrtým balíčkem je integrace neobčanů. Narůstají nám zranitelné skupiny, a to nejen na úrovni zaostalých lokalit. Budeme řešit zranitelnost tím, že všechny přestěhujeme do hlavních měst? To není řešení. Ani neodpovídá na hlavní výzvy. Proto pokud dnes mluvíme o tom, že klesá nezaměstnanost, tak bychom měli zároveň analyzovat, jakým způsobem. Nynější způsob vytváří skupinu pracujících chudých. V Slovenské republice je to dnes 20 procent pracujících. To je další skupina nespokojených. K tomu přidejme výzvu stárnutí populace v Evropě. Musíme hledat model, který bude kombinovat demokratickou výzvu se strukturálními problémy trhu práce. Je to zadání pro elity. Je to zadání pro politiky. Pro nás všechny.

Další oblastí je spravování našeho státu, věcí veřejných. Vím, že žijeme v digitální éře. Ale e-government neřeší obsah politiky, je pouhou formou. Způsobem řešení čeho? Čemu přesně má ulehčit? Aby podnikatel vyplňoval elektronicky víc a víc formulářů? Stejně je nakonec bude muset vytisknout. Chudáci naše lesy. Pokud nezměníme obsah politiky, digitalizace nám nepomůže. Je jen prostředkem. Výborným příkladem je Estonsko, to ale má za sebou také ekonomické reformy. Je to názorný příklad, kdy e-government může fungovat, zefektivnit a ztransparentnit už existující služby. Pokud to neuděláme, tak jen zvyšujeme libovolnost chování stále mocnější oligarchické demokracie.

Oblastí, na kterou nesmíme zapomínat, je kvalita života v našich obcích a městech a účast na správě lokálních záležitostí. Žili jsme v přesvědčení, že pokud se občana určitý problém bude na lokální úrovni týkat víc, bude se také víc angažovat a zvolí si někoho, kdo bude zodpovědnější a bude lépe spravovat záležitosti občanů. Bohužel, nestalo se to. Spíše funguje rodinný klientelismus než zodpovědnost za správu samosprávných záležitostí. To už narážím na mnohem hlubší problém, problém politické kultury.

Stejně tak nezapomínejme na vliv na životní prostředí a vyhodnocení těchto vlivů. Pokud se nebudeme chovat zodpovědně a budeme opakovat větu, že klimatické změny neexistují, nevím, zda něco změníme. V každém případě to, co produkujeme, má vliv na životní prostředí a vliv na budoucí generace, minimálně z hlediska zdrojů, které jim zůstanou k dispozici.

Poslední oblast, kterou bych ráda zdůraznila, je čestná veřejná politika, vztahy mezi veřejným a soukromým sektorem a čestnost vlády. Iluze, že? Ale bez vizí, iluzí a snů neexistuje šance na postup. Beze snů umírá společnost. Bez schopnosti mít vizi a dalekosáhlé plány neumíme odpovědět na otázku, proč tu vlastně jsme. Sny nás dělají lepšími, protože nám umožňují překročit stín dnešní existence. Proto si myslím, že snít o čestném politikovi není zakázáno, je to dokonce povinné. Máme se domáhat čestnosti v základních vztazích, dodržování pravidel hry. Pokud bychom byli čestní, nezažívali bychom krizi od roku 2008 dodnes.

Svoboda je v narůstajícím soukolí nejistot naší jedinou jistotou, tak si ji nenechme vyrvat z rukou.

Úvod: Česko bez roušky

Ušili jste si vy nebo vaší blízcí v roce 2020 roušku? Pravděpodobně ano. Narychlo šité roušky se staly symbolem nenadálého vpádu pandemie Covid-19, virové nemoci způsobené koronavirem SARS-CoV-2. Co se vám vlastně vybaví při vzpomínce na roušku? Byla pro vás především symbolem sounáležitosti? Strachu o zdraví? Neschopnosti vlády zajistit ochranné prostředky? Nebo solidarity s ostatními? Asi od každého trošku…

Ale úplně jsme zapomněli ještě na jeden význam. Paradoxní. Přestože rouška má zakrývat, tak v případě Česka dokonale obnažila fungování celého našeho státu. Co dodýchávalo a čekalo na reformu či modernizaci už před krizí, to se okamžitě začalo hroutit.

Problémy českého státu jsou navíc dobře viditelné, protože pandemie koronaviru byla svého druhu dokonalou bouří, která nemá jasného viníka – jakkoliv už nyní jistě víme, že například naše epidemiologické plány nebyly v pořádku, samotný vir lze jen těžko hnát k odpovědnosti za způsobenou pohromu. Není to tedy stejné jako před deseti lety u velké finanční a následně hospodářské krize, kdy se pozornost právem okamžitě zaměřila na špatně regulovaný finanční svět investičních bankéřů. I příští krize pravděpodobně bude zase spjata zase s krachem nějakého konkrétního sektoru a můžeme se jen dohadovat, zda to budou nemovitosti, virtuální měny či třeba celý IT průmysl. Ale koronavir zaskočil státy naprosto nepředvídatelným způsobem, donutil je hibernovat celou společnost, dobrovolně poslat ekonomiku do recese. Jako rentgen prosvítil celou společnost a ukázal, zda má pevnou kostru.

Z takové dokonalé bouře mohou dobře vyjít jen reformní státy, které mají kvalitní zdravotnictví, udržitelný sociální systém, pružný trh práce a podporu v nezaměstnanosti, efektivní a rychlou byrokracii, jsou schopné rychle veřejně investovat, mají v pořádku rozpočty a mají jasnou legislativu v rámci demokratického právního státu. A v neposlední řadě sama společnost musí být schopna konsenzu.

Mnoho jste si z toho u České republiky asi neodškrtli. A není divu. Pojďme si tedy připomenout, jak Česko procházelo první fází koronavirové krize a jak bolestně chyběl funkční stát.

Česká vláda přitom zareagovala poměrně rychle, od počátku března 2020 zpřísňovala dílčí opatření, 11. března zavřela školy a 12. března byl vyhlášen nouzový stav. Česko se zastavilo.

Jak moc vláda nesla odpovědnost za nedostatek ochranných pomůcek, to asi ještě posoudí historie, ale situace dala vzniknout právě zmiňovanému symbolu krize – ručně dělané roušce. Národ prokázal, že jako už tolikrát si dokáže poradit, když se mu nedostane účinné pomoci od státu.

Kde však na verdikt historie čekat nemusíme, tak to je běh dalších týdnů a měsíců, kdy se do řešení krize měla postupně zapojovat jedna fungující část státu za druhou a společnými silami čelit výzvě. To se nakonec podařilo až s vypětím sil po značném chaosu. Uveďme si pár příkladů.

Nejzásadnější v pandemii byl samozřejmě zdravotnický systém. O kvalitě českých lékařů a dalšího personálu nemůže být pochyb, také jejich maximální nasazení vyústilo v opakované politické děkování všem „v první linii“. Ale za touto „první linií“ se udála z donucení naprosto chaotická a divoká změna celého zdravotnického systému, který se rozpadal už před krizí a nápor pandemie by bez obří finanční pomoci jen těžko vydržel.

Problémy českého zdravotnictví se samozřejmě netýkají jen poslední vlády, ale právě Andrej Babiš výrazně stavěl svou dosavadní politickou kariéru na úporné kritice zdravotnictví jako „černé díry“, kam on už nebude dávat bezmyšlenkovitě další peníze daňových poplatníků a systém nejprve zreformuje. Šest let jako ministr financí a pak premiér odmítal zdravotnictví výrazně přidat, ve svých volebních reformních slibech garantoval nové připojištění, možnost připlacení za lepší službu a spoustu dalších věcí, na které nikdy nedošlo.

Ještě těsně před koronavirovou krizí jeho ministr zdravotnictví poslal na vládu novou vyhlášku, podle které by se jen mírně navýšila platba zdravotního pojištění od státu na důchodce či studenty, dohromady by to tedy přihodilo systému 3,5 miliardy, zbytek financí ať si najdou lékaři někde sami, vždyť pacienta odmítnout stejně nemohou.

A pak přišla dokonalá bouře a i když nakonec pacientů s koronavirem nebylo tolik, kolik se očekávalo, zdravotnické finance se stejně začaly okamžitě hroutit. Babiš jako zkušený politik pochopil neudržitelnost svého postoje, vylekal se zloby veřejnosti, že stát není schopen zajistit kvalitní zdravotní péči, a tak okamžitě o 180 stupňů obrátil rétoriku. V polovině roku 2020 bylo pro zdravotnictví slíbeno již 40 miliard (!). Navýšení zdravotního pojištění za důchodce či studenty, které předtím Babiš blokoval, radikálně stouplo a jen v roce 2020 na něj padne navíc 21 miliarda. A to není vše, například dalších 6,5 miliardy půjde na oddlužení nemocnic, což Babiš roky také blokoval.

Šest let tedy premiér tvrdil, že stát platí příliš mnoho na zdravotní pojištění, aby výsledkem byl po mnoha letech naprostý obrat, kdy státní platba do veřejného pojištění se skokově zvýší z 21 procent na 33 procent. To ovšem bez související hluboké reformy zdravotnictví opět není udržitelné a dlouhodobě zaplatitelné. Tento stát stále nemá žádný smysluplný plán, jak udržet zdravotnictví na kvalitní úrovni, což je varující při vědomí stárnutí populace, které si vyžádá dodatečné náklady, proti nimž ty na pandemii byly jen drobné.

Koronavirus tak nereformovanému českému zdravotnictví strhl roušku a my vidíme, v jak kritickém stavu české zdravotnictví je.

Stejně kritická jako zdravotnictví se ukázala celá komunikace státu s občany. Oponenti vlády viní premiéra Andreje Babiše z naprosto zmatené a chaotické komunikace, která vyústila ve zmatená a chaotická řešení. Přes nepochybnou oblibu razantních výroků u českého premiéra bychom ale i v mnoha dalších evropských státech našli při porovnávání podobné problémy – snahu politiků rozhodovat, když ještě neměli úplné a přesné informace, což vedlo k neustálé nejistotě a úpravám původních rozhodnutí.

To, v čem se však Česko od mnohých evropských států v koronavirové krizi odlišovalo, nebyla ani tak chaotičnost politiků, ale naprostá absence moderního spojení mezi státem a občanem na technologické úrovni 21. století.

Jen jeden smutný anekdotický příklad: Jedno z prvních protikrizových opatření bylo rozhodnutí ministryně financí o odložení platby daní. Ale podívejme se, jak přesně své rozhodnutí odůvodnila. „Všem fyzickým osobám umožníme podat daňové přiznání a uhradit daň bez sankce o 3 měsíce později, a to bez nutnosti prokázat důvody související s koronavirem. Tedy máte čas nikoliv do konce března, ale do 1. července. Zamezujeme tím koncentraci osob na úřadech a poštách.“ Nešlo tedy primárně o úlevu daňovým poplatníkům, ale o strach epidemiologů z pravidelného obíhání statisíců lidí na konci března od okénka finančního úřadu k okénku sociální správy, pak k okénku zdravotní pojišťovny a ještě to celé vzít přes poštu.

To vše se dělo ve chvíli, kdy tu podle slibů této vlády už od roku 2016 měl fungovat daňový online portál a zároveň tu měl plně a masově fungovat takzvaný Portál občana, kde s vámi stát online komunikuje o tom, co po vás potřebuje, a informuje vás o důležitých událostech.

Nic z toho stále není, ač by stačilo velmi rychle okopírovat fungující komunikační systémy mnoha našich evropských partnerů. Ne že by to politici neslibovali, jen to prostě není. Před posledními sněmovními volbami Babiš sliboval svým voličům digitalizaci jako mají v Estonsku: „Lidé v Estonsku soutěží, kdo rychleji vyplní daňové přiznání přes mobilní telefon. Rekord je právě teď, když to píšu, něco kolem dvou minut. Jejich premiérovi to trvalo čtyři minuty.“ Když pak v roce 2018 pozval do Česka estonského premiéra Jüriho Ratase, tak se zase rozplýval: „Estonci už volí přes mobil! Samozřejmě daňové přiznání do tří minut. Občanka, registry, vše je automaticky předvyplněno. Včera večer jsme šli na pivo, tak se ještě na mobilu podíval, jaké známky dostaly ten den jeho děti, které psaly písemku.“

Ze slibů, že to zde bude jako v Estonsku, není nic. A koronavirová krize ukázala, jak tragické může být, když se stát nedokáže efektivně spojit se svými občany a škemrá u soukromých mobilních operátorů, aby rozeslali alespoň základní informativní SMS, co se vlastně děje. Český stát se jako vždy ukázal být přeborníkem v represích, zákazech a pokutách, ale že se k mnoha lidem v 21. století nedostala informace od centrální vlády, jak se mají v krizi chovat, to nikomu příliš nevadilo.

Koronavirus tak českému slibování moderního digitálního státu strhl roušku a ukázal, že jsme stále papírové Rakousko-Uhersko, které když navštíví vir, tak se přeruší komunikace občanů s úřady, protože při čekání na razítka a papíry u okének bychom jen vytvořili další epicentrum nákazy. To je v digitální éře nepřijatelné.

Po zdravotnickém ataku koronaviru nastoupil atak ekonomický – země se ponořila spolu s dalšími evropskými státy do hluboké krize. Pro Česko by to neměl být problém. Politici zde s oblibou zmiňují, jak skvěle české hospodářství šlape, a zároveň že máme nejnižší nezaměstnanost v Evropské unii. Hospodářské zdraví země se ale pozná vždy až v krizi, která ukáže, jak pružný je pracovní trh, jak pohotový je sociální systém a jak efektivní je státní pomoc.

To, co předvedl český stát, byl naprostý chaos. Existuje přitom několik klasických ekonomických pouček, jak postupovat.

V první řadě platí, že peníze lze za zlých časů v ekonomice udržet nejjednodušeji tak, že stát na nějaký čas pozastaví výběr daní a pojistného. Dále je zřejmé, že má-li hospodářství krizi přežít, budou podniky nějakou dobu potřebovat levné úvěry. V neposlední řadě se také vyplatí zabránit firmám v masovém propouštění. Nástroj, kterým toho lze dosáhnout, se jmenuje kurzarbeit – a stát v jeho rámci přispívá podnikům v potížích na mzdy zaměstnanců. Pak je zde vždy velká otázka náhrad. Dopadne-li na republiku meteorit, je nad slunce jasné, že státní kasa nemůže masivně odškodnit v plné výši každého, kdo tím utrpěl. Je ale třeba, aby se vláda před placením neschovávala. Vyrovnání bude z logiky věci nízké, někdy i jen symbolické. Ale musí být spravedlivé – konstruované například podle poklesu tržeb.

Co se však stalo v Česku? Místo smysluplného mixu opatření dezorientovaná vláda šla na ruku zájmům velkých bank a podniků. Takže místo jednoduchého pozastavení a případného odpouštění daní a pojistného se stát vlámal do soukromoprávních vztahů a přikázal například moratorium na podnikatelské úvěry, což uvítalo mnoho předlužených firem, jejichž problémy nijak nesouvisely s krizí. Banky si prosadily vysoké státní záruky za 150 miliard korun na nové úvěry, což je jen cesta, jak odložit mizerné úvěry na bedra státu.

Symbolem nepružnosti státu a zároveň českého kutilství se stal český kurzarbeit – zatímco ostatní evropské státy jen nahodily pro krizi připravený systém zkrácených úvazků podpořených státem, v Česku se rychle musela na koleni celá podpora vymýšlet přes noc. Přitom kolik se toho o kurzarbeitu namluvilo už v minulé krizi po roce 2009! Nakonec se však až po celé krizi přijal paskvil, který nebyl použitelný. A když vypukla další krize, najednou jsme na rozdíl od Německa a mnoha dalších evropských států neměli nic, co by zabránilo masové nezaměstnanosti, bylo předvídatelné a rychle použitelné. Proto se rychle musel vymýšlet nový model, který z logiky věci nemohl být dotažený a také pak nepomohl tak, jak by měl.

Situace zaměstnanců ale byla ještě dobrá oproti živnostníkům, na které stát zcela zapomněl. Respektive, abychom byli přesní: nakonec i pomohl, ale právě protože neměl připravené dobré nástroje fungujícího sociálního státu, tak nejprve nebyla pomoc žádná, pak dotace 25 tisíc, pak i pomoc s nájemným. Ale to už spousta živností nežila…

Koronavirus tak strhl roušku z iluzorního snu o prosperujícím státě, který umí pomoci, když je to potřeba.

Takto bychom mohli pokračovat se spoustou příběhů a strhávat jednu roušku po druhé z údajně dobře fungujícího moderního českého státu.

S nástupem hubených let spadla rouška z údajně dobře fungujícího sociálního státu s rychlou a spravedlivou sociální sítí, která vás zachytí, když na vás bez vlastní viny dolehnou těžké časy.

Vypařila se i léta tradovaná, leč už také léta nepravdivá představa, že český stát dokáže pomoci alespoň těm nejchudším – stát například vůbec nedokázal poskytovat rychle a efektivně takzvanou mimořádnou okamžitou pomoc.

Rouška spadla i ze smyšlenky, že jsou v Česku po pár kosmetických úpravách vyřešeny exekuce či insolvence, což potvrdil nápor insolvencí koronavirem zdevastovaných firem.

S dočasným uzavřením hranic jsme si také strhli roušku z našeho už tak velmi opatrnického evropanství, když jsme s gustem nadávali na neakceschopnost Evropské unie, ač miliardy z eurofondů narychlo přesměrované do podpory zaměstnanosti byly v počátku krize naprosto klíčové.

A asi nejvýrazněji a nejbrutálněji byla stržena rouška z českého školství. Dekády se ujišťujeme, jak se české školství modernizuje, ale pak v koronavirové krizi i přes obrovské nasazení učitelů zjišťujeme realitu: Rodiče, učitelé a studenti mnohdy vůbec neumí spolupracovat. Moderní technologie jsou pro mnohé učitele velkou neznámou, což znásobuje také jejich neschopnost moderně vyučovat. Neroste nám tu už dlouho žádná nová generace akceschopných a byrokracií nezadušených ředitelů, kteří by bez problémů zvládli kritické momenty jako byl ten koronavirový. Odříznutím od školy se také u mnoha žáků v Česku najednou naplno ukázaly sociální a regionální rozdíly ve vzdělávání. Nic z toho přitom nebylo už před krizí žádným tajemstvím, pravidelně na to upozorňují nejrůznější školské studie. Ale až koronavirem stržená rouška nám ukázala pravý stav věcí.

Koronavirus je tak nejen pohroma, která stála Česko, Evropu a celý svět obrovský počet životů a následný ekonomický útlum zničil mnoho slušných a poctivých živobytí. Pandemie, která měla podobu dokonalé bouře, nám ale také v Česku naprosto jasně ukázala, jak vratké a neefektivní jsou základy našeho státu. Ukázala nám mnohem hlubší krizi, než jakou by měla způsobit jedna zdravotnická katastrofa.

A my se musíme ptát, jaký je vlastně charakter současné české krize.

Česko v předčasné krizi středního věku

Do knížek se nemá čmárat, ale tady můžete. Odmyslete si na chvilku akutní následky koronaviru, prohlédněte si republiku v celku od roku 1989, vezměte si tužku a zaškrtněte podle vašeho uvážení odpovědi na následující otázku: Jak se máme po 30 letech svobody?

Asi vám to došlo. Ty odpovědi nejsou vždy v úplném protikladu, záleží na perspektivě a někdy máte chuť zaškrtnout obojí, protože jste si vědomi nepopiratelného úspěchu polistopadového Česka, ale zároveň si uvědomujete stagnaci země a spoustu neřešených problémů současnosti. V mikroměřítku jsme si to jakoby ve zrychleném filmu prožili i během koronavirové pandemie, kdy Česko krizi zvládlo v porovnání s některými jinými evropskými státy velmi slušně, ale zároveň vyhřezla spousta nedořešených problémů českého státu spolu s velkou porcí administrativního chaosu.

Důležitá informace: Nejste v tom sami, takto přemýšlí spousta obyvatel Česka. Přestože z politiky a médií to vypadá, že spolu válčí dva celkem dost vyhraněné ideové tábory, realita rozhodně taková není. Liberál z velkoměsta, který volil v prezidentských volbách Jiřího Drahoše a do sněmovny TOP 09, není svými zkušenostmi a mnohými názory vůbec tak daleko od konzervativnějšího voliče z menší obce, který volil Miloše Zemana a do parlamentu hnutí ANO.

Opravdu. Máme na to už i docela dobré sociologické výzkumy. Je jasné, že každému z nás se nějaký politik bude líbit více či naopak méně, ale že by se česká společnost zásadně rozcházela ve vnímání problémů a názorů na ně, tak to prostě není pravda.

Tým sociologů ve složení Daniel Prokop, Martin Buchtík, Paulína Tabery, Tomáš Dvořák a Matouš Pilnáček v roce 2019 připravil pro Český rozhlas výzkum Česká společnost po třiceti letech. Výjimečný byl v tom, že dal dohromady nejen stav našich peněženek a majetku (ekonomický kapitál), ale i jak se můžeme spolehnout na své okolí (sociální kapitál) a jaké máme schopnosti a kompetence (lidský a kulturní kapitál), následně pak českou společnost experti rozsekali do šesti skupin: zajištěná střední třída, nastupující kosmopolitní třída, tradiční pracující třída, třída místních vazeb, ohrožená třída a strádající třída.

V médiích byl výzkum prezentován pod dost zavádějícím názvem Rozděleni svobodou a převládla interpretace, jak moc se rozevřely nůžky mezi zbohatlíky ve městech a chudáky v ghettech. Ne, že by se nůžky nerozevíraly, ale přesto správný název měl být spíše Spojeni i rozděleni svobodou. Po 30 letech kapitalismu je česká společnost stále pozoruhodně soudržná, a to ve všech možných ohledech, v dobrém i špatném.

Výzkumníci především vůbec v Česku nenašli elitu, respektive ne žádnou soudržnou a mocnou vrstvu společnosti, která by se tu vyvíjela dlouhé desítky let jako na Západě. Což samozřejmě neznamená, že by tu boháči či lidé se skvělou sítí kontaktů a znalostí nebyli. Nicméně propast mezi soudržnou elitou odtrženou od zbytku země a chudým dnem společnosti v Česku není velký problém, a to je v mnohém dobře.

S klesajícím ekonomickým, sociálním i kulturním kapitálem samozřejmě roste frustrace, ale u většiny hodnotových otázek se všichni tázaní drží na dohled od sebe.

Média nám často tvrdí, jak je jeden tábor optimistický a demokratický a druhý frustrovaný a autoritářský. Tím pak vysvětlují úspěch některých politiků.

Tak jednoduché to ale není. Třeba důvěra politickým institucím je u všech tříd pozoruhodně stejná (a bohužel záporná): na škále rozdílu mezi důvěrou a nedůvěrou se všichni drží mezi mínus 19 až mínus 32 body. Údajně městský optimistický demokrat z nastupující kosmopolitní třídy je nespokojen s politiky úplně stejně jako frustrovaný chuďas z ghetta (což možná vysvětluje úspěch a podporu demonstrací Milionu chvilek pro demokracii nejen ve velkých městech, ale po celé republice, jakkoliv mnozí kritici tvrdili, že mimo kosmopolitní Prahu si protest ani neškrtne).

Podobné je to i u dalších institucí. Výjimkou je mezilidská důvěra, kde je bohužel propad u strádající třídy opravdu velký, nicméně tato kategorie je nejméně politická.

Podobné je to i u dílčích témat. Exekuce se pravidelně skloňují v souvislosti s chudými, ale s exekucí v poslední dekádě má zkušenost zhruba desetina čtyř vyšších tříd a čtvrtina dvou nižších tříd. To opět není daleko od sebe a jde tedy o problém prostupující celou společností.

Podobné je to s nezaměstnaností v posledních deseti letech. Zkušenost s ní má zhruba 18 procent dvou vyšších tříd, čtvrtina dvou prostředních tříd a třetina dvou nejnižších tříd – zase tedy věc, kterou chápe celá republika.

A nejinak je tomu třeba u rozvodu či rozpadu rodiny, ztráty bydlení a určitě by se našla ještě spousta dalších věcí.

Když však dojde na konfliktnější političtější témata, tak najednou je rozdíl velký. Sociologové definovali několik dělících linií, na špici pak obavy z migrace, vnímání nerovností či vnímání vývoje po roce 1989.

Ač má celá společnost více méně podobné postoje k institucím a zkušenost s problémy jako je nezaměstnanost či exekuce, kosmopolitní třída nerovnosti moc nevnímá (-10 bodů), zato strádající velmi silně (41 bod). Vývoj po roce 1989 hodnotí pozitivně opět jen kosmopolitní třída (5 bodů), nejvíce negativně strádající třída (-36 bodů). Zajímavé je vnímání migrace, kde kosmopolitní třída v médiích často bagatelizuje strach obyvatel z migrace (– 2 body), ale všechny ostatní třídy to vnímají jako problém, nejvíce pak opět strádající třída (57 bodů).

Jsme jiní, ale máme podobnou (ne)důvěru k institucím.
Komu a čemu nedůvěřují zástupci společenských tříd.

zdroj: Česká společnost po třiceti letech, Český rozhlas

Ve vnímání problémů už jsou velké rozdíly.
Jak vnímají společenské třídy jednotlivé problémy?

zdroj: Česká společnost po třiceti letech, Český rozhlas

Exekuce či nezaměstnanost je společná zkušenost všech tříd.
Čelila vaše domácnost či nekterý její člen v posledních deseti letech následujícím problémům?

zdroj: Česká společnost po třiceti letech, Český rozhlas

Pokud bychom chtěli tyto průzkumy převést do současné politické situace, pak bychom kosmopolitní třídě, která nerovnosti příliš nevnímá, je celkově spokojena s vývojem po roce 1989 a nemá strach z migrace, mohli nabídnout hned několik aktuálních politických stran. Jenže této skupiny je dle výzkumníků jen 12 procent v populaci a o jejich přízeň se pere už docela dost partají.

Pro drtivou většinu ostatních, kteří vnímají nerovnosti, kriticky vidí polistopadový vývoj a bojí se migrace, je zde nyní primárně hnutí ANO a pro opravdu silné kritiky pak několik extrémnějších straniček.

Česko tedy po 30 letech kapitalismu není nadále velmi homogenní jen národnostně, jazykově a kulturně, ale obyvatelé zde mají stále velmi podobné zkušenosti – ať už s tím dobrým (důvěra některým institucím), nebo i s tím zlým (nezaměstnanost či exekuce). Politici však buď na poptávku veřejnosti po řešení témat pociťovaných jako důležitá vůbec nedokáží reagovat, nebo naopak reagují velmi přesně, populisticky, a tedy bez nabídky reformního řešení, což jen zadělává na ještě větší frustraci z politiky v budoucnosti.

Třicet let svobody tak zcela zbytečně oslavujeme neschopností najít novou shodu na podstatných problémech země, jakkoliv by českou homogenní společnost neměl být problém spojit.

Konsenzus z 90. let jsme plus mínus splnili (demokracii, prosperitu, tržní hospodářství, právní stát, ukotvení v západních strukturách), na novém se ale nedokážeme nejen dohodnout, ale ani se o tom bavit.

Jak je vlastně možné, že nejen že nejsme schopni se shodnout na programu pro dalších třicet úspěšných let, i když k tomu nyní máme velmi vhodné ekonomické podmínky a do not nám hrají i podobné zkušenosti s neřešenými problémy po celé republice? Proč nejsme schopni o tom ani rozumně debatovat? Co je ti, Česko?

Tady si už musíme pomoci příměrem, protože dál již sociologický popis selhává – mohli bychom jistě dál hromadit statistiky, že mnohé neřešené problémy považuje většina obyvatelstva oprávněně za naléhavé. Ale pak by bylo jen méně a méně jasné, proč politické strany na poptávku racionálně nereagují a média vše jen degradují na věčný spor dvou politických táborů o osud liberální demokracie. Tudy cesta nevede.

Zkusme tedy záhadu současného Česka popsat nějakým pracovním příměrem a ověřit si jeho platnost. Podívejme se na Česko jako na člověka v předčasné krizi středního věku.

Termín předčasná krize středního věku popisuje fázi nespokojenosti, která se zdá v životě tak nepochopitelná a mnozí psychologové vůbec nechtějí něco takového uznat. Vždyť ve třiceti, pětatřiceti jste na vrcholu sil, zdraví slouží, většinu snů je stále možné splnit. Přesto přichází často první velmi hluboká životní deziluze související s dosažením prvních životních cílů jako je dobré zaměstnání a založení rodiny. Místo spokojenosti a pocitu zadostiučinění přichází krize a pocit méněcennosti.

Ten koncept něčeho, co přichází zdánlivě příliš brzo a absurdně nikoliv ve fázi útlumu, ale naopak dle objektivních kritérií na vrcholu, je svůdný.

Ale dal by se tak popsat třeba i nějaký stát, respektive společenská smlouva v nějaké zemi? Zkusme to. Představme si poměrně mladou demokracii, která po třiceti letech úspěšného rozvoje je již docela stabilní, dokázala se bezpečnostně nejlépe zajistit za posledních sto let a ekonomicky jako celek zažívá to nejlepší za poslední století, takže jeden útlum spojený s epidemií ji nemůže rozházet.

Jak by to vypadalo, kdyby na takto úspěšnou zemi padl stín předčasné krize středního věku? Jak by se objektivně mimořádně dobré výkony země a výhled do nejbezpečnější budoucnosti za sto let mohly změnit v chmury a depresi?

Zkusme si takovou – na první pohled nesmyslnou – situaci představit a najít typické symptomy předčasné krize středního věku.

1. Nespokojenost s dosavadním životem

Předčasnou krizi středního věku charakterizuje paradox, že vše běží jak na drátkách – v zaměstnání jste se vypracovali, založili jste rodinu –, přesto přichází první velká deziluze a vědomí vlastní konečnosti.

Česko jako by to potvrzovalo. Při pohledu na ekonomickou situaci, až do února 2020 nikdy nebylo lépe, pak nastoupila koronavirová krize. V listopadu 2019 bylo dle CVVM spokojeno s hospodářskou situací 46 procent z nás, nespokojeno jen 15,9 procenta. Takového poměru republika nedosáhla od dob porevolučního nadšení.

I během vrcholu hospodářského cyklu minulé dekády spokojenost s dobrým bydlem převažovala jen na kratičký moment v lednu 2006, kdy 28,4 procent z nás považovalo hospodářskou situaci na dobrou, 27,3 procenta za špatnou. Jinak to vždy bylo naopak, a to často dost extrémně.

Přesto už dávno před příchodem koronaviru jsme v dalších statistikách viděli tu celkem jasnou celospolečenskou „blbou náladu“, zdánlivě nevysvětlitelnou předčasnou krizi středního věku jedné třicetileté demokracie.

S politickou situací bylo v listopadu 2019 spokojeno jen 22,2 procenta z nás, 40,4 procenta nespokojeno. Je to lepší než třeba za časů hospodářské krize a vlády Petra Nečase, ale podstatné je srovnání v delším období. A když se podíváme do 90. let, která byla nepochybně chudší, konfliktnější i nebezpečnější, jak už to tak u země v transformaci bývá, tak v roce 1995 či 1996 vidíme dokonce nadpoloviční spokojenost s politickou situací.

Porevoluční étos a optimismus jsou ale už dávno pryč, zbyla jen nespokojenost s dosavadním životem.

2. Vyčítáte si minulost

Tři dekády už je dost dlouho, abyste stačili udělat spoustu chyb. A v předčasné krizi středního věku je ta „správná“ doba se v nich začít utápět.

Je příznačné, že zatímco v nultých letech bylo třeba ve velkém napravovat omyly a korupce transformace, nezatěžovalo to ve velkém dobový politický střet o budoucnost. Česko žilo střetem Mirka Topolánka a Jiřího Paroubka, případně jiných politiků, kteří slibovali svou vizi budoucí prosperity.

Na začátku 20. let jsme od transformačních a korupčních omylů dále, ale jako bychom nedělali nic jiného, než je všechny znovu probírali.

Úspěch Andreje Babiše tkví mimo jiné v tom, že se neustále portrétuje jako protest proti minulé korupci, ač jí byl sám výraznou součástí.

Na sněmu hnutí ANO v roce 2019 vystoupil nejen jako předseda hnutí, ale i jako premiér, který vládne v ekonomicky a bezpečnostně dobrých časech a stát spoluřídí už od roku 2014 z postu ministra financí. Přesto začal předseda již zcela zavedené strany vymezením proti údajně tragicky zkorumpované minulosti: „Nezapomeňte, že jsme Akce nespokojených občanů, tak jsme vznikli.“ Místo výčtu úspěchů své vlády začal projev výkladem o rozkrádání v 90. letech a korupci v tehdejších stranách (v nichž měl mimochodem vždy mocné přímluvce).

Česko v předčasné krizi středního věku je spokojené, může si dál vyčítat zkaženou minulost. V této logice může být líp jedině tehdy, když se budeme neustále přesvědčovat, že bylo hůř.

3. Vztek na partnera

Tohle se zdánlivě nedá z osobních vztahů přenést na celou společnost. Najednou v krizi zjišťujete, že vůbec nechápete, jak právě s tímto partnerem můžete žít. Odejít od něj často ale z nejrůznějších důvodů nedokážete, je to již součást vašeho života. Často tak zbývá jen sebestravující vztek.

To se ale na Česko v roce 2019 bohužel velmi dobře hodí.

Miloš Zeman může být jedním z příkladů. Kdysi ostrý a prostořeký premiér z přelomu tisíciletí, který ale neměl problém vyjít tu s ODS, jindy s KSČM či KDU-ČSL, svou schopnost každého urazit, ale také s každým vyjít, postupně ztratil a neslavně skončil v aktivní politice.

Vrátil se, až když ve společnosti začala být poptávka nikoliv po alespoň elementárně konsenzuálních politicích, ale kvůli rozpadu politických táborů po někom, kdo uspěl ještě před rozpadem současné politické scény a zároveň je schopen utvořit většinu pro koalici strachu z budoucnosti. V roce 2013 to vyšlo, v roce 2018 také.

Rubem této strategie „vítězného vzteku“ je pak samozřejmě podkopávání důvěry v zastávaný úřad. V únoru 1990 důvěřovalo prezidentovi 91,1 procenta lidí. Pokud u Václavů Havla a Klause někdy vyskočila výše nedůvěra, tak to bylo jen minimálně a na chvilku. U Miloše Zemana se už zákonitě vyšší nedůvěra pravidelně střídá s důvěrou.

Andrej Babiš je podobný příklad. Má jistě i pozitivní agendu, ale musí neustále opakovat negaci minulosti, aby se mu heterogenní elektorát strachu z budoucnosti nerozsypal. K státotvorným stranám se podporou Babišovy menšinové vlády vrací nereformovaní komunisté. A ani s opozicí to není lepší, protože mnohé straničky nedokáží vymyslet nic jiného, než jen program „Antibabiš“. S nástupem koronaviru to trochu oslabilo, ale s opadnutím nejhorší krize se opět rychle rozjelo. Vztek na partnera je všudypřítomný, postupně přebil vše pozitivní a stal se součástí našich životů.

4. Zkoušíte nevěru

Zklamání z dosavadního života v krizi osobní i celospolečenské lze řešit nevěrou. Je to řešení rizikové, často dopředu odsouzené k nezdaru, ale přesto po něm v předčasné krizi středního věku mnohý sáhne.

Česko je v poslední dekádě zemí permanentní politické nevěry. Zatímco v roce 2006 ve volbách do Poslanecké sněmovny ještě ODS a ČSSD získaly přes 67 procent všech hlasů, v roce 2010 to už bylo jen 42 procenta a v roce 2013 oba garanti demokratického, reformního vývoje po roce 1989 získali jen 28 procent hlasů a ODS jako velká strana přestala existovat. V roce 2017 se ODS zvedla na 11,3 procenta, ale spadla zase ČSSD na 7,3 procenta. Že se politika propadla do krize a nestability, je dobře vidět na rostoucí přízni pro nové populistické formace. V roce 2010 se hnutí Věci veřejné podařilo získat přes desetinu hlasů ve sněmovních volbách, což se vedle tradičního útočiště protisystémových voličů – KSČM – nikomu od roku 1989 nepodařilo. Ještě výraznějších zisků dosáhlo hnutí ANO ve volbách 2013. Přes 18 procent hlasů stačilo k zisku vicepremiérského křesla, v roce 2017 to už bylo vítězství s 29,6 procentem hlasů a zisk premiérství. Zároveň do sněmovny proniklo v roce 2013 další protestní hnutí Úsvit s 6,9 procenty, poté se rozpadlo a zase se zrodilo pod ještě radikálnější značkou SPD s 10,6 procenty v roce 2017. Mezi protestními stranami v posledních sněmovních volbách uspěli i liberální Piráti s 10,8 procenty.

V roce 2019 byli mnozí nevěrní voliči už zase ve fázi zklamání z nového establishmentu, ale z nepochopitelných důvodů nic nesměřovalo k tomu, že by se zavedené strany snažily o návrat svých voličů ze zoufalých politických románků. Koronakrize spíše vše jen zafixovala a pomohla premiérské straně k ještě větší popularitě.

5. Chcete být zase mladý

Touha po ztraceném mládí se může v krizi projevit tím, že i když vám už není dvacet, znovu se k té době upínáte. Nostalgické vzpomínání na dobu, kdy vám těch 20 bylo, však již nijak nesouvisí s aktuální situací a neřeší ji.

Nostalgie po 90. letech je vidět jak ve skutečných osobních krizích středního věku, tak v té celospolečenské krizi, kdy voliče bezobsažné, nekonkrétní vzpomínání na devadesátá léta nijak pozitivně nenabíjí a slouží tak maximálně jako podklad pro populisty, aby mohli vůči minulosti vyvolat vztek.

Příkladem vyprázdněného vzpomínání na dávno ztracené mládí může být i postava symbolu obnovené demokracie a prvního polistopadového prezidenta Václava Havla. Čím delší je odstup od jeho smrti, tím méně se připomínají jeho konkrétní názory a o to více si vystačíme jen s hesly, svíčkami a přísahami na odkaz.

V roce 2018 společnost a média prakticky zcela pominula například 40 let od nejznámější Havlovy práce Moc bezmocných. Skoro nikdo si také nevzpomněl u příležitosti oslav sta let státnosti na unikátní Havlovu hru Zítra to spustíme! o vzniku republiky. Netřeba připomínat, že jde o mimořádně inspirativní díla i pro dnešní situaci.

Ale v té nostalgii po ztraceném mládí plném hesel a vypjatých emocí se to podstatné vždy ztratí a zbude zas jen splín se vzpomínkou na politické mládí, které už se nikdy nevrátí. Jak heslovitá a mělká je revolta proti současné vládní elitě, se ukázalo i během koronavirové krize – ideálů a odkazů k minulosti nadbytek, konkrétních programů a promyšlených požadavků minimum.

6. Nic není nemožné

Krizi středního věku charakterizuje také radikalizace, kterou se pokoušíte přebít neřešené problémy. Co v osobním životě může být nové silné auto, hlučné párty a poněkud pozdní tetování, to nyní dobře vidíme v celospolečenské krizi na příkladu hnutí Svoboda a přímá demokracie.

Tomio Okamura je génius politického byznysu s velmi dobře vyvinutým smyslem pro poptávku voličů, kterou může vyhrotit a vydělat na tom procenta volební přízně i peníze.

Jeho první projekt Úsvit stál primárně na přímé demokracii, referendech, nacionalismu a euroskepticismu. Další jeho projekt SPD je ale už mnohem ostřejší vůči menšinám, migrantům, prosazuje rovnou odchod z Evropské unie, jeden příznivec hnutí skončil u soudu obviněný z terorismu.

Tomio Okamura je tak bohužel ten nejlepší lakmusový papírek celospolečenské deziluze a signalizuje nám, že krize produkuje poptávku po čím dál radikálnější a nesnášenlivější politice.

Dalším příkladem radikalizace může být cesta Václavů Klausů staršího i mladšího od mainstreamové ODS k radikálnějším uskupením.

Koronavirová krize ne náhodou přinesla vlnu absurdních řešení – od referenda o vystoupení z EU přes vyvolávání třídní nenávisti až po zcela likvidační ekonomické politiky. Nic není nemožné a radikalita se vyplácí.

7. Mladí okolo vás zachrání

Opakem radikalizace může být až slepá víra v mládí, která má zachránit to, co už Česko v předčasné krizi středního věku nezvládne. S tímto pocitem mnoho lidí ze střední generace – která je stále nejsilnější – dopomohlo k velkému úspěchu Pirátům, kteří by jinak byli jen útočištěm nejmladších voličů.

Jejich politiku nyní nehodnoťme, ale i tento únik z předčasné krize středního věku je rizikový.

Předpoklad, že mladá generace je modernější, méně zakomplexovaná, méně poznamenaná minulostí a otevřenější novým výzvám v Česku ani v zahraničí nelze doložit.

V blízkém zahraničí byla hojně debatovaná například zkušenost Rakouska se snížením volebního věku na 16 let v roce 2007. Všeobecně se očekávalo, že to posílí především tamní progresivistické Zelené a sociální demokraty. Už v dalších volbách se ale ukázalo, že prvovoliči masivně volí radikální nacionální Svobodné a spíše než argumentací se nechávají strhnout emoční silou příběhu.

Specifickou nevýhodou pro Česko ve spoléhání na mladé je pak neúprosná demografie. Jakákoliv aktivizace mladých a připodobnění se starších ročníků k jejich tématům nic nenadělá s faktem, že česká společnost stárne a společnou řeč je třeba najít především s razantně se rozrůstajícími staršími ročníky. V minulém roce se počet lidí ve věku přes 65 let přehoupl přes dva milióny, do roku 2060 to budou milióny tři.

8. Nejistota ohledně budoucnosti

V krizi středního věku vám kolegové a rodina říkají, co vše ještě můžete vykonat a co vše je ještě před vámi. Vy tomu rozumíte, ale až příliš jste si vědomi minulých neúspěchů a čím dál reálnější vlastní smrtelnosti. Zůstává tak jen nejistota a frustrace.

Česko je na této dráze už dlouho. Úspěšná exportní ekonomika si nedokázala už dlouho před koronavirovou krizí vyřešit své odkládané resty. Voliči svou volbou ani tak netvrdili, že řešení je nemožné, jen v něj už příliš nedoufali a hledali pragmatické udržování statu quo.

Příklad: Na počátku roku 2019 začala pracovat nová důchodová komise. Ta už je ale pátá v pořadí a z předchozích nic nezbylo, nebo se to rovnou velmi nepovedlo. Premiér Andrej Babiš, který se od roku 2014 jako ministr financí účastnil většiny debat o reformě důchodů, prý na počátku roku 2019 například objevil koncept z roku 2004 a začal ho pilně studovat. Koronavirová krize však jakoukoliv možnost reformy penzí na dlouhou dobu utnula.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Česko versus budoucnost.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.