Neviditelní Židé
Přežili jsme holokaust

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Eddie Bielawski

Neviditelní Židé: Přežili jsme holokaust – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

„Štěstí přeje připraveným.“

– Louis Pasteur

Tyto vzpomínky věnuji svým rodičům, Jicchakovi Jechielovi a Paule (Pessii) Bielawským, bez jejichž důvtipu, prozíravosti, statečnosti a odhodlání bychom nikdy nepřežili.

Předmluva

Kdo tam nebyl, nemůže pochopit, jaké to bylo. Kdo nebyl sžírán hladem – nejen hodiny a dny, ale celé měsíce –, neporozumí tomu, jaké to bylo v takových podmínkách přežívat. Jaké to je přečkat polskou zimu ve stodole nebo v podzemní skrýši bez jakéhokoli zdroje tepla, na místě, kde člověka před umrznutím chránila jen sláma a pár rohoží. Kdo celé dny neseděl v jedné pozici, neschopen pohnout se kvůli strachu, že vydá zvuk, jen ten nejnepatrnější ze zvuků… Kdo si tím neprošel, nemůže vědět, jaké to je. Jako dítě si nemoct hrát nebo třeba jen malinko zaplakat. Nikdo nemůže porozumět tomu, jaké to bylo stát se neviditelnými – od roku 1941, kdy začali nacisté s deportacemi a hromadným vyvražďováním a my se začali skrývat, až do roku 1944, kdy nás osvobodili Rusové. Být po dobu celých tří let neviditelnými Židy.

Byli jsme v naprosto nepřátelském prostředí. Věřit jsme nemohli nikomu. Existovali Poláci, kteří by nás zabili, o všechno nás okradli nebo nás udali Němcům – pro odměnu nebo prostě jen proto, aby nás viděli mrtvé. Sami Němci nebo jejich ukrajinští pomocníci by nás mučili, ponižovali a bez sebemenšího zaváhání či záblesku lidskosti zavraždili. Každý hladověl, protože jídla byl nedostatek. Ale pro nás bylo jídlo vzácností, žili jsme naprosto vyhladovělí. Neptejte se mě, jak se podařilo, že jsme přežili. Zdá se to úplně nemožné, a přesto je to skutečnost. Přežít nám pomohlo jedině uplácení, naprostá houževnatost a také štěstí.

Občas nám i nějaký Polák projevil lidskost, dal nám najíst, a riskoval tím život svůj i své rodiny proto, aby nám třeba jen chvíli pomohl. Ale mnoho takových nebylo. Ve skutečnosti jediný způsob jak přežít a vyhnout se zastřelení, zavraždění, zajetí a deportaci do vyhlazovacího tábora Treblinka, bylo stát se neviditelnými. Že jsme to dokázali, je zásluhou především mého otce a jeho bratrů. Chovali se k nám jako ke hmyzu. A kvůli čemu? Co jsme jim udělali špatného, co by jejich chování k nám opodstatňovalo?

Proč mi trvalo sepsat tyto memoáry tolik let? Důvodů je mnoho. Kanadští Židé se v roce 1948 (kdy jsme do Kanady přišli) zdráhali naslouchat příběhům o holokaustu, proto jsme je přestali vyprávět. A také jsem se bál, aby naše minulost neohrozila mou budoucnost, proto jsem své pocity nevyjadřoval – když to bylo možné, nechal jsem je „u ledu“. Ale „u ledu“ nevydržely věčně. Proto jsem s postupem času nabyl přesvědčení, že alespoň moje žena, naše děti a vnoučata by měly můj příběh znát.

Nejdřív jsem si myslel, že příběhů o holokaustu je příliš mnoho a jeden další by už nic nového nepřinesl. Ale pak jsem začal měnit názor. Každý příběh je jedinečný a každý z nich je důležité zachovat pro budoucí generace. A tím spíš kvůli tomu, že mnoho z naší generace, která zažila téměř úplné vyhlazení, už nezbývá. A popíračů holokaustu stále přibývá.

Chtěl bych poděkovat lidem, kteří mi pomohli a dodali odvahu a odhodlání, abych svůj příběh napsal.

Za prvé své úžasné manželce Elaine za to, že mě přesvědčila, abych svůj příběh začal sepisovat. Přesně věděla, kdy jsem potřeboval trochu postrčit a kdy nechat být. Celou knihu mi pomohla přepsat do počítače a poskytla mi mnoho návrhů, jak bych mohl své myšlenky vyjádřit lépe.

Za druhé bych rád poděkoval své sestře Rene za to, že mi dovyprávěla některé události z prvních let války, kdy jsem byl příliš malý a nemohl jsem si je pamatovat. Také mi pomohla některé věci více osvětlit a sestavila časovou osu, kterou jsem použil na straně 81.

Za třetí bych chtěl ocenit pomoc, které se mi dostalo díky knize mého strýce Šragy Fajvela Bielawského Poslední Žid z Węgrowa (anglicky The Last Jew from Wegrow, Praeger, 1991).

V neposlední řadě bych chtěl poděkovat svému dobrému příteli Jacku Cohenovi, který mě postrčil, abych své memoáry vydal knižně. Jack můj příběh zredigoval a upravil do kapitol. Navíc vymyslel této knize název a poskytl mi mnoho dobrých rad. Podporoval mě od začátku až do konce.

Eddie Bielawski, Netanja, 2017

Strategie přežití

Jaké strategie vlastně mohli využít Židé, kteří chtěli ochránit svou rodinu a přežít v podmínkách, jež za druhé světové války panovaly v Polsku i jinde v Evropě? Vezměme v úvahu, že Židé neabsolvovali žádný vojenský výcvik a nemohli si ani pořídit zbraně (polské Národní ozbrojené síly byly natolik antisemitské, že Židům zbraně neprodávaly a jejich příslušníci by je pravděpodobně zabili). Jediné dvě možnosti byly uprchnout nebo schovat se.

Někteří Židé si uvědomili, že je Němci zatýkají ve vesnicích a městech, kde žijí, a využívají k tomu seznamy obyvatel (mimochodem většinou sestavené a vytištěné na zařízeních firmy IBM). Aby se vyhnuli zatčení a transportu, bylo nezbytné odejít a opustit židovské oblasti ještě předtím, než došlo k zatýkání. Bylo také nutné mít adresu, která se neobjevovala na seznamu obyvatel. Zpětně se to může zdát očividné, ale pokud se Židé chtěli vyhnout zatčení, museli i s rodinami opustit svůj domov a schovat se někam, kde je Němci ani jejich četní kolaboranti nedokázali najít. To byla vzhledem k nepřátelskému prostředí obtížná a nebezpečná záležitost, která závisela na štěstí a náhodě.

Přežití si vyžadovalo plánování dopředu. Jicchak Bielawski prodal všechno, co měl, a všechny peníze směnil za zlaté dolary. S nimi mohl uplácet polské venkovany, a zajistit tak jídlo nebo skrýš, ať se s hodnotou samotného zlotého dělo cokoliv. Zlaté mince bylo samozřejmě kvůli zlodějům a polským venkovanům nutné schovat, proto je zašili do pásů kolem končetin jejich syna Eddieho, autora této knihy, který byl v té době ještě nemluvně a kterého proto nikdy neprohledávali.

Také bylo nezbytné najít si skutečně dobrou skrýš nebo úkryt. Používali dva typy úkrytů: Buď v podstatě jámu v zemi uprostřed pole, do které se vměstnalo 10 lidí, nebo umně zbudovanou místnost, kde se 10 lidí mohlo celý den skrývat bez toho, aniž by je při běžné prohlídce někdo objevil. Dále museli mít možnost v noci vylézt ven, aby se prošli, najedli a vykonali potřebu. Také bylo nutné, aby Polákům zaplatili nebo aby jim Poláci dlužili dost na to, že je ani za odměnu neudají. Za takovýchto podmínek lidé dokázali přežít a zůstat v podstatě neviditelní. Ale tyto podmínky byly nesnesitelné, špinavé, nezdravé a nebezpečné. To, že v nich přežila rodina o deseti členech, je zázrak. A přesto se to stalo. Na takzvanou evropskou civilizaci, založenou na křesťanských hodnotách, to vrhá obrovský stín – fakt, že za těchto podmínek byly miliony Židů zavražděny a přežilo jich jen málo. Po celé Evropě byly denně páchány děsivé zločiny proti lidskosti. A přeci nám dnes ti samí lidé radí, jak máme chránit lidská práva. Tomu říkám pokrytectví!

Co odlišuje tento neuvěřitelný příběh o přežití v době holokaustu od jiných, je fakt, že Jicchak Bielawski dokázal díky své vynalézavosti, úplatkům a přesvědčování celou svou rodinu ochránit a udržet při životě. A co je snad ještě ohromnější: Stavěl úkryt za úkrytem a skrýš za skrýší, kde po tři dlouhé roky (1941–1944) zvládli přetrpět veškeré strádání i trýzeň. Díky své neskutečné odolnosti získali po skončení toho všeho i houževnatost, která jim pomohla znovu začít budovat nový život v tolerantnějším a přátelštějším prostředí.

Jack Cohen, Netanja, 2017

Prolog

V říjnu 1943, po měsících skrývání se na útěku, bratři Bielawští přesvědčili pana Bujalského, že pokud si postaví skrýš ve stodole tak, že ji ani on nenajde, umožní jim tam (samozřejmě za velký obnos ve zlatě) zůstat. A on souhlasil.

Podkroví ve stodole bylo velmi dlouhé, takže v něm bratři postavili falešnou stěnu jen pár stop od vnější zdi. Pan Bujalski jim poskytl potřebné stavební materiály. Stěnu postavili tak, aby byla úplně stejná jako původní stěna. Navíc ji zašpinili, aby nevzbuzovala podezření.

Vchodem bylo pohyblivé prkno v podlaze, ke kterému se dalo dostat jenom po žebříku ze stodoly. Když jsme se skrývali uvnitř, stačilo vytáhnout žebřík nahoru, dát prkno v podlaze na své místo a být neviditelní. Opravdu se zdá, že jediný způsob, jak mohli Židé přežít válečné Polsko, bylo stát se neviditelnými.

Jakmile bylo dílo dokonáno a většina z nás byla schovaná, zavolali jsme pana Bujalského. Hledal a hledal, ale nemohl nás najít. Pak zavolal svou manželku Helenu. Taky hledala, ale nic nenašla. Opravdu nevěřili, že tam jsme. Když jsme jim ukázali, kde se schováváme, byli s tímto uspořádáním spokojeni a svolili, že můžeme zůstat.

Stát se neviditelnými
Kontext

Narodil jsem se ve městě Węgrów (vyslovováno jako Vengruv) v severovýchodním Polsku v polovině roku 1938. Ne zrovna příhodná doba a místo pro narození židovského dítěte.

Węgrów se nachází ve východním Polsku, asi 70 kilometrů od Varšavy a 20 kilometrů od Treblinky. Je to staré město, první zmínka o něm pochází ze 14. století. Židé tam přišli v 16. století a živili se výběrem daní a obchodem.

Přesto že Židé byli povětšinou velmi chudí, vedli před válkou bohatý kulturní a politický život. Politicky měli blízko ke komunismu, bundismu (ruskému židovskému socialismu), různým podobám sionismu až po ultraortodoxní judaismus.

V době vypuknutí války měl Węgrów 16 000 obyvatel, z nichž 6 000 byli Židé. V době těsně před začátkem likvidace (22. září 1942) se počet Židů zvýšil na 8 300, protože mnoho jich bylo do węgrowského ghetta přivlečeno z okolí.

Když se v září 1939 německá armáda přibližovala k Węgrowu, moje rodina odjela a pobývala několik dní v malé, několik kilometrů vzdálené vesničce Pieńki u představeného této vesnice. Když jsme se dozvěděli, že město bylo zabráno téměř bez boje, vrátili jsme se domů. (Kam jinam jsme mohli jít?)

Brzy nato do Węgrowa vpochodovali nacisté. V říjnu 1939 zabavili významnou část židovského majetku. A mezi zkonfiskovaným zbožím bylo i dřevo ze skladiště mého otce.

Matka kvůli tomu šla za německým důstojníkem. Vysvětlila mu, že má doma dvě malé děti a žádnou možnost obživy, když nám bylo naše dřevo zabaveno. Pak nám popsala, že tento důstojník byl starší muž, který projevil účast a řekl jí, že i on má v Německu dvě děti. A dřevo nám vydal zpátky. Přemítám, jestli to nemohl být kapitán Wilm Hosenfeld (narozen 1895). To byl důstojník, jenž poté ve varšavském ghettu zachránil život Władysławovi Szpilmanovi, polskému židovskému pianistovi (tento příběh proslavil film Pianista). Hosenfelda v Jeruzalémě 16. února 2009 posmrtně ocenil Jad vašem titulem Spravedlivý mezi národy. Jeho profil odpovídá – bylo mu kolem 45 let, pomáhal a byl solidární. A od konce roku 1939 do prosince 1940 byl umístěn ve Węgrowě – ale už nikdy se s jistotou nedozvím, zda to byl skutečně on.

Němci nezačali s vražděním Židů hned. Nejprve se museli zorganizovat, pak kousek po kousku židovské obyvatelstvo dehumanizovali, než přišlo na řadu „konečné řešení“. Židům vyhlásili zákaz nočního vycházení, zabrali jejich majetek a přikázali jim nosit na rukávu bílé pásky s modrou Davidovou hvězdou, aby každý snadno rozpoznal jejich totožnost. Využívali Židy na těžkou práci, kdykoliv se jim zamanulo, mohli je zbít, nebo i zabít. Ti, kdo zbyli, byli posláni do koncentračních a vyhlazovacích táborů.

Mojí sestře Rene, která se narodila 6. září 1932, bylo, když začala válka, sedm let. (Mně bylo pouhých 16 měsíců.) Zvládla dokončit první třídu, ale do druhé už nenastoupila. Než se mohla vrátit do školy, uběhlo dlouhých šest let.

Rodiče v noci tajně chodili k židovským sousedům (čímž porušovali zákaz vycházení), kde poslouchali zprávy ze světa. Rádia byla zakázána. Pokud by rodiče a naši sousedi byli přistiženi, jak nelegálně poslouchají rádio a porušují zákaz vycházení, následky by byly hrůzostrašné.

Doufali, že uslyší, že Spojenci vyhrávají válku a že my budeme brzy zachráněni. Jejich naděje však byla marná. Válka se nevyvíjela dobře a rodiče si uvědomili, že určitě ještě dlouho potrvá.

Já jsem samozřejmě neměl tušení, co rodiče dělají, ale moje sestra mi vyprávěla, jak večer zůstávala vzhůru celá vystrašená, dokud neuslyšela, že se odemykají dveře.

Před válkou jsme žili s babičkou z matčiny strany Gittel a jejím manželem Mendelem Lauferem. Jejich dům se nacházel v nežidovské části města a byly v něm tři byty, z nich dva patřily našim prarodičům. Nejdřív jsme bydleli ve větším z těchto bytů, ale Němci nás přinutili přestěhovat se do toho menšího a do většího nastěhovali rodinu uprchlíků.

Němci na Židech páchali mnoho otřesností, ale jeden strašlivý incident, jehož byli svědky má matka a otec a který mi poté mnohokrát vyprávěli, se mi do paměti vryl nejhlouběji.

Na svátek Jom kipur v roce 1939 Němci vyvedli městského rabína Jákoba Mendela Morgensterna (viz fotografie č. 1), požehnané paměti, oblečeného ve svátečním rouchu a štrajmlu (což je speciální kožešinová pokrývka hlavy, kterou nosí ortodoxní Židé), ven na ulici. Tam shromáždili všechny Židy, kteří museli přihlížet, jak jejich náboženského vůdce nutí tancovat, zametat ulici a sbírat koňský hnůj – to vše ve štrajmlu. Poté ho pobodali. On nedlouho poté zemřel, protože byl diabetik. A to se odehrálo v nejposvátnější den roku.

Vše, co jsem doteď popsal, tvoří pozadí příběhu, které si sám nepamatuji, ale které jsem poskládal ze vzpomínek mých rodičů a sestry.

Obr. 1 Rabín Jákob Mendel Morgenstern

První vzpomínky

Narodil jsem se v polovině roku 1938 v Polsku, proto jsem pravděpodobně jeden z nejmladších přeživších holokaustu, který má na válečné roky nějaké vzpomínky. Moje vyprávění není dějepisem – ten rád přenechám historikům. Je to jen vyprávění o událostech očima malého dítěte.

Do mé nejbližší rodiny patřil můj otec Jicchak, matka Paula, sestra Rene – o šest let starší – a já. Matka byla jedináček a její otec zemřel, když jí byly teprve dva roky. Moje babička, krásná mladá žena, zůstala s malým dítětem úplně bez prostředků. Její ekonomické strádání ji donutilo vdát se za mnohem staršího muže, kterého nemilovala. S ním už neměla žádné další děti.

Otec byl nejstarší z pěti dětí: Měl čtyři bratry (viz fotografie č. 2) a sestru. Jeho otec, který byl o mnoho let starší než moje babička, často stonal a zemřel ještě před mým narozením. Jeho matka, moje babička z otcovy strany, vedla celou domácnost. Otcova rodina měla malý obchod s pánskou módou v centru města, takže byli považováni za dobře zaopatřené. Ve skutečnosti to znamenalo pouze to, že nestrádali, což v podstatě bylo v dané době a za stávajících okolností nemalým úspěchem.

Obr. 2 Čtyři bratři Bielawští v roce 1940 – nesoucí na rukávu bílé pásky s Davidovou hvězdou. Zleva doprava: Jicchak, Fajvel, Jerachmiel a Moše.

Otcova matka byla velmi zbožná a nesouhlasila s otcovým sňatkem s mojí matkou, i přesto že matka byla krásná a relativně dobře vzdělaná v náboženských i světských oblastech. V jejích očích nebyla dost bohatá, pobožná a neměla jichus – to znamená, že nebyla potomkem rabína nebo známého učence Tóry.

Obr. 3 Má matka Paula v roce 1946

Avšak otec byl jako nejstarší z bratrů velmi samostatný a tvrdohlavý člověk, který se nedal ovlivnit.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Neviditelní Židé: Přežili jsme holokaust.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.