Tajemství pelotonu

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

kolektiv

Tajemství pelotonu – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Úvod

Je mi jasné, že tato kniha bude něco jako hádanka. Součástí celé té legrace budou i pokusy uhodnout, kdo vlastně jsem – a je to v pořádku. Jako čtenář bych to samo sebou také chtěl vědět. Svoji identitu ale neskrývám jen tak pro zábavu. Celá ta tajemnost je tu proto, že v mém světě se očekává, že jezdci budou vidět, ale nebudou slyšet. Závodím na nejvyšší úrovni v různých týmech už asi deset let a myslím, že každému, kdo se alespoň na chvilku připletl k profesionální cyklistice, je jasné jedno: Říkat některé věci veřejně není úplně ten nejlepší nápad, pokud si chcete udržet smlouvu. I náhodná negativní poznámka o kvalitě omotávky na řídítka může znamenat, že budete mít v týmu problémy, protože tým by pak mohl mít problémy se sponzory. Když jsem začínal, nebylo nijak neobvyklé, když nějaký slavný jezdec neměl rád značku sedel od sponzora, tak se na to jeho oblíbené jen dal ten správný potah a všichni byli spokojení. Podobně se předělávaly nápisy na pláštích, když se zjistilo, že ty, které týmu dodává sponzor, jsou k ničemu. A dělá se to i dnes. Náš sport může existovat jen díky reklamě a propagování výrobků, takže jakékoli komentáře na téma vybavení jsou přísně zakázány. Znám kluky, kteří nedokončili trénink jen kvůli mizerným baterkám do elektronické přehazovačky, nebo takové, kteří trávili dlouhé hodiny v sedle promočení a na kost zmrzlí, protože jejich sponzor prostě nedokázal vyrobit slušnou bundu – ale nikdo o tom nesmí mluvit. Skoro tak přísně jako tréninkový a stravovací režim (nebo možná i přísněji) se už hlídá i to, co kde řekne nějaký domestik („nosič vody“, cyklista, který v týmu pracuje pro lídra).

Rozhodl jsem se tedy zůstat v anonymitě, protože na jednu stranu chci mluvit o tom, jaké je zákulisí profesionální cyklistiky, ale musím také myslet na svou kariéru a rodinu. Každý veřejný aspekt života profesionálního cyklisty podléhá tak přísné kontrole, že je zhola nemožné hovořit opravdu otevřeně v obyčejném rozhovoru, a co teprve v celé knize. Pro všechno, co děláme, existují týmová pravidla. A dokonce i taková nevinná prkotina, že si na vyjížďku s kamarády na horských kolech vezmete nesprávnou přilbu, může skončit průšvihem, pokud si to někdo vyfotí a dá na sociální sítě.

A pak jsou tu lidé. Organizátoři závodů, agenti, ostatní jezdci, šéfové týmů. Jinými slovy: moji kolegové, kamarádi, zaměstnavatelé. Nejedná se o žádnou mafiánskou omertu jako za starých časů, ale o rozhodnutí ze zdravého rozumu. Těžko bych se mohl ukázat v tréninkovém kempu, kde by všichni moji kolegové z týmu věděli, že všechno, co udělají a řeknou, se může objevit v nějaké knize. A stěží bych mohl očekávat, že se dočkám nové smlouvy, pokud by manažer věděl, že se budu někde veřejně rozepisovat o tajné taktice týmu. Pokud mi nevěříte, zkuste začít psát nějaký blog, kde do těch nejmenších podrobností vyzvoníte, co se děje u vás v kanceláři, a dejte k němu své jméno. Nezapomeňte ve všech směrech zpochybnit práci své firmy a určitě k tomu také napište, že šéf je úplný idiot – a pak mi dejte vědět, jak to dopadlo.

Celkově žijeme v malém světě, svět cyklistiky je ale proti tomu úplně miniaturní. Každý se zná s každým, všichni si všechno pamatují. Když jsem se rozhodl napsat tuto knihu, nevedla mě k tomu snaha někoho urazit nebo vyvolat nevraživost, ale je jasné, že nechci být ani exkomunikován. Slyšet pravdu je někdy obtížné, a i když vám budu často jen předkládat své názory, bylo by nemyslitelné o spoustě věcí mluvit naprosto otevřeně s vědomím, že na obálce knihy svítí moje jméno. Cyklistika je celý můj život od doby, kdy jsem byl teenager, a přes všechny její stinné stránky ji miluji. Chovala se ke mně hezky, snažím se k ní tedy chovat podobně. Cílem této knihy není stěžovat si jen proto, abych si mohl zanaříkat nebo na někoho ukazovat prstem. Chci všem ukázat, co doopravdy znamená být profesionálním cyklistou, poskytnout vám nepřikrášlený pohled přímo z pelotonu. Náš sport může nabídnout spoustu skvělých věcí, ale má také hodně problémů – a já bych rád na toto téma zahájil diskusi. Četl jsem knihy od kritiků cyklistiky i od jejích zarytých fanoušků a měl jsem vždy pocit, že nepatřím ani do jedné z těchto kategorií. Spíš jsem si myslel, že pokud něco skutečně miluju, musím to vidět takové, jaké to doopravdy je. Podle mě může být cyklistika někdy úžasná a jindy zase špinavá, ale často není ani jedno z toho. Jsou to hlavně hodiny a hodiny šlapání do pedálů, za které toho zas tak moc na oplátku nedostanete. Cyklistika je vrtkavá a někdy směšná, ale také fascinující a vzrušující, hlavně je to však zábava. A právě o tom všem by měla být tato kniha.

Začínáme

Když jsem byl malý kluk, viděl jsem jednou v televizi Tour de France – a úplně jsem světu cyklistiky propadl. Pak jsem sledoval úplně všechno: Grand Tour, klasiky i mistrovství světa. Nemohl jsem se toho nabažit. Táta měl malou sbírku knížek o cyklistice, bylo v ní i několik komiksů, a toto mě také fascinovalo, všechny ty heroické příběhy a postavy. Bavilo mě úplně všechno. V jedenácti jsem dostal první kolo a začali jsme s tátou jezdit na túry. Od začátku jsme zvládali slušné porce, takže ujet sto kilometrů pro mě byla normálka.

Někdy v té době jsem začal chodit do cyklistického oddílu, ale tehdy to pro mě bylo asi příliš organizované. Prostě jsem rád jezdil na kole, tak jsem v tom ještě pár let pokračoval po svém a do oddílu jsem se vrátil, když mi bylo patnáct nebo šestnáct. Také jsem hrál fotbal a zkoušel různé další věci – cyklistika nebyla jediný sport, kterému jsem se tehdy věnoval. Navíc jsem nepocházel z rodiny, která by se nějak tradičně věnovala závodní cyklistice. Na kole jsme ale jezdili hodně, jen tak, pro zábavu.

V té době pro mě bylo jednodušší hrát fotbal, protože se většina zápasů odehrávala blízko našeho domova a já tam mohl chodit sám. Občas sice byl nějaký důležitý zápas někde dál, ale nebylo to tak složité jako závody na kole: na ty se muselo někam jezdit každý víkend, pokaždé to bylo nejméně několik hodin cesty. Když jsem začal závodit, jezdil jsem zpočátku s jedním kamarádem a jeho rodiči. Táta s mámou mě začali doprovázet až později, když bylo jasné, že to beru docela vážně. Pro rodiče je to velká zátěž, zvlášť když mají ještě další děti, hlavně kvůli cestování. Nevadilo mi tedy, že se mnou naši nejezdí, věděl jsem, že se musejí věnovat spoustě jiných věcí. Čím víc jsem se ale do závodění nořil, tím víc se o to začali zajímat a táta mě nakonec začal vozit úplně všude. Muselo to pro něj být náročné, ale podle mě ho to bavilo. Měl pocit, že společně děláme něco důležitého.

Vzpomínám si, že když jsem závodil v juniorech, musel jsem si koupit nové závodní kolo. A podobně jako spousta dalších jezdců, které znám, jsem se tehdy zařekl, že toto je poslední kolo, za které si platím sám. Bavil jsem se o tom s mnoha profíky a ukázalo se, že je to něco jako smlouva, kterou jsme sami se sebou v určité fázi uzavřeli: rozhodli jsme se, že se dostaneme do nějakého týmu, budeme závodit profesionálně a dostaneme všechno zadarmo. Samo sebou jsem nebyl připravený na to, co mě čekalo, ale rozhodně jsem to nevzdával.

Jedna věc je trénování. Pokud vás sport baví a máte motivaci, není nijak složité si na náročný trénink zvyknout. Sousedé vidí, že každý den sedáte na kolo, klidně i v hustém dešti, nebo na horské kolo, když je sníh, a myslí si o vás, že jste blázen. Ale je to vaše práce. Občas mě to štve, ale vím, že je to vždycky lepší než někde sedět v kanceláři, a i když je venku příšerně a jsem utahaný, pořád mě to baví. Nikdy se nestalo, že bych ježdění na kole nesnášel. Pochybuji o tom, že by někdo, koho za něco platí, mohl upřímně říct, že tomu chce naplno věnovat sto procent svého času – ale právě za toto vás platí. Myslím si ale, že být profesionálním cyklistou se skoro úplně blíží tomu, když vás platí za něco, čím se především bavíte.

Neexistuje jediný „správný“ způsob, jak trénovat. Rozčiluje mě, když někdo chápe trénink přísně dogmatickým způsobem, protože každý jezdec je jiný. Každý musí sám přijít na to, co u něho funguje, ale pokud do své každodenní rutiny zapracujete něco, co vám dělá radost, určitě u toho vydržíte déle. Zažil jsem například pár spolujezdců, kteří se během tréninku nikdy nezastavili na kávu, ale po ježdění se mnou přijali tento zvyk za svůj. Deset nebo patnáct minut odpočinku v polovině tréninku neznamená, že jsem líný, znamená to jen, že mi chutná dobré espresso.

Jeden z jezdců v mém bývalém týmu si pokaždé před závodem odpíral sex, a pokud se jednalo o nějaký velký závod, jeho celibát trval celé týdny. Když o tom poprvé vyprávěl, tak jsem se tomu smál a myslel si, že si z nás dělá legraci. Že je to jen další pitomost, že si hraje na Roberta de Nira ze Zuřícího býka. Všichni starší jezdci mu řekli, že je to úplný nesmysl a že na tom vůbec nezáleží. On se začal usmívat a řekl: „Hele, tak to bude myslím moje holka ráda! Vždycky na mě kvůli tomu byla pěkně naštvaná.“ Všichni jsme se smáli a ptali se ho: „A co ty, tobě to nevadilo?“ A on na to: „Ale jasně že jo, ale sex vysiluje.“ Vážně to řekl! Je naprosto vyloučené, aby před vámi byla dlouhá kariéra a spokojený rodinný život, pokud si budete myslet, že je třeba odepřít si sex pokaždé, když chcete podat v závodě dobrý výkon. Tenhle kluk to má stejně i s jídlem – je tak striktní, až je to bláznivé. Mám za sebou dlouhou kariéru, protože hrozně rád jezdím na kole, ale je zcela nemožné, abych se tak cítil po patnácti letech odříkání si všech potěšení, jež život přináší.

Na druhou stranu jsem měl kolegu, který miloval zmrzlinu a dopřával si ji opravdu ve velkém. To je zcela v rozporu s tím, na co je valná většina jezdců zvyklá, protože zmrzlina je hodně kalorická. Tenhle chlapík si ale klidně dal ve volném dni na Grand Tour dvě obrovské porce a druhý den skončil v etapě na pódiu. Malé potěšení může mít obrovský psychologický efekt. Někdo by řekl, že je to neprofesionální, ale co je na tom neprofesionálního, když pak dokáže v těch nejtěžších závodech na světě bojovat o celkové pořadí? Rád si dám občas pivo, na což by se v mnoha týmech hledělo s nevolí, ale pokud si nedopřeji trochu radosti, mám mizernou náladu a to se projeví i v tréninku. Má to samozřejmě hranice: těžko můžete jako profesionální cyklista předpokládat, že večer urazíte deset piv, vykouříte krabičku cigaret a druhý den budete ve formě. Ale pokud skoro každý den najezdíte v tréninku 150 nebo 200 kilometrů, pak nemohou příležitostná zmrzlina nebo sklenička něčeho ostřejšího způsobit žádné škody.

Opravdu obtížné je ale něco jiného: musíte strávit hodně času mimo domov. Na to vás nikdo nepřipraví. Nejedná se jen o cyklisty. Zeptejte se kohokoli, kdo musí kvůli práci pořád cestovat – řekne vám, že je to na nic. Když si někam zajedete jen občas, je to zábava, ale pokud kvůli tomu pravidelně zameškáváte svatby a oslavy narozenin, je to něco úplně jiného. Všechno pozlátko velmi rychle zmizí. Vaši kamarádi a rodina jsou pořád spolu, oslavují a baví se, vy ale dřepíte v nějakém zastrčeném mizerném hotelu a snažíte se nějak zabít čas, který zbývá do dalšího tréninku.

Před pár lety jsem byl s rodinou na dovolené, všechny jsem je pozoroval a říkal si, že takhle bych chtěl strávit zbytek života. Vůbec jsem si nedovedl představit, že se s nimi budu muset zase rozloučit, ale věděl jsem, že to budu muset udělat. Není to příjemný pocit. Přes léto pravděpodobně strávím doma celkem jen pár týdnů a co nevidět zase budu na nějakém tréninkovém kempu nebo dalším závodě. Pokud máte děti, tak čas hrozně letí a vy tam nejste, abyste viděli, jak rostou, a pomáhali jim – a to člověka poznamená. Ještě horší je, že když jsem doma, jsem unavený a nevrlý, navíc mám skoro pořád hlad, protože si musím hlídat váhu a nemůžu se pořádně najíst. Moje žena mě ve všem maximálně podporuje a ví velmi dobře, co moje práce obnáší, ale je jasné, že moc zábavy si se mnou doma neužije. A když svou rodinu milujete tak moc jako já, je to docela depresivní situace.

Léto toho roku bylo docela náročné a já nakonec zavolal svému agentovi, že končím a už nebudu pokračovat. Byl pochopitelně v šoku a snažil se mě trochu uklidnit, ale současně mu bylo úplně jasné, odkud vítr vane. Život v pelotonu není snadný ani v těch nejlepších obdobích, a když jste sami se sebou nespokojení, těžko můžete soupeřit s těmi nejlepšími. Společně jsme tedy vymysleli plán, který by mi umožnil mentálně se srovnat a zároveň by s ním byl spokojený i můj tým. Jednalo se o klíčový okamžik mojí kariéry. Agent věděl, že jakmile se jednou rozhodnu, už si to nerozmyslím. To je typická mentalita závodního cyklisty. Jsme dost paličatí, a rozhodneme-li se, nic s námi už nehne. Musíme být takoví, jinak by na nás totiž v každém závodě čekal jen sběrný vůz. Platí to i mimo závody: když jsme kupovali dům, kývli jsme na ten první, který jsme si s realitním agentem pořádně prohlédli. Dívali jsme se na jiné domy na internetu a v prospektech, ale tento jsme navštívili, líbil se nám, tak jsem ho koupil. Nerozhodnost není v naší práci úplně žádoucí.

Nakonec jsme s agentem přišli na dobré řešení. Najdu si tým, kde bude pro mě ta správná atmosféra a kde budu moct více rozhodovat o tom, kterých závodů se zúčastním, nicméně budu nadále připraven na ty největší akce. Od závodníka jako já, který se blíží konci kariéry, se očekává, že bude na velkých závodech pečovat o lídra týmu a ve správnou chvíli třeba udělá v kopcích něco opravdu překvapivého. Aniž bych chtěl přehlížet méně významné závody, všem je úplně jedno, jestli budu na závodech v Emirátech nebo na Prezidentském poháru kolem Turecka. Můj agent se tedy rozhodl nabídnout následující: je tady kluk, který opravdu rád závodí, má za sebou pár umístění v první desítce na Grand Tour, při tréninku najezdí velmi solidní dávky kilometrů, ale rád by trávil víc času se svými dětmi. Týmy asi nedostávaly podobnou nabídku každý den, ale bylo to alespoň naprosto upřímné.

Vzpomínám si na manažera jednoho týmu, který byl skutečný idiot. Je v pohodě, když mi řekne ano nebo ne, jeho práce je řídit tým a já to respektuji, ale mělo by se to dělat profesionálním způsobem. Zákulisí cyklistického sportu je však plné různých machistických a siláckých řečí. Manažer tehdy řekl mému agentovi: „Já potřebuju kluky, kteří chtějí závodit, ne si užívat dovolenou.“ Takhle zpětně je to vlastně legrační, protože jsem měl za sebou různá vítězství, o jakých se jeho týmu ani nesnilo. Není to samosebou jediný důvod, ale jsem přesvědčen o tom, že můj současný tým je úspěšný i proto, že v jeho vedení není nikdo, kdo by se choval tak hloupě jako tento člověk.

Nepochyboval jsem o tom, že chci pokračovat v závodění, ale také mi bylo jasné, že k tomu potřebuji najít ten správný tým. Peníze byly druhotné, protože jsem věděl, že pokud budu spokojený, moje kariéra se prodlouží. Říkal jsem si, že je mi úplně jedno, co si budou myslet ostatní. Dnes ale vím, že to nebyla tak úplně pravda. Je to zvláštní pocit, když je vám něco přes třicet a někdo vám řekne, že jste vyřízený. V jiné profesi bych byl ještě pořád na začátku, ale tito manažeři mě odmávli jako nějakého veterána. Takže vrátit se v plné síle byl opravdu fajn pocit. Nemám rád, když je někdo ukřivděný, ale podle mě by v takové situaci každý, komu se podařilo dokázat, že se pochybovači pletou, cítil aspoň trochu zadostiučinění. Já bych odjel na nějaké hezké místo, posílal bych přes Stravu hlášení o poctivých tréninkových dávkách a myslel bych si: „Vidíš? Pořád na to mám.“

Klidně se mohlo stát, že mě pošlou do háje všichni. Co si budeme povídat, ne každý chce angažovat jezdce, který požaduje zvláštní zacházení. Sešli jsme se s několika týmy, ale neměl jsem pocit, že při jednání panuje vzájemná důvěra. Nevypadalo to, že by to mohlo fungovat, a to z obou stran. Můj současný tým ale pochopil, o co mi jde, a byli ochotni mi důvěřovat, protože si také mysleli, že když budu – ať už z jakéhokoli důvodu – spokojený, bude to nejlepší řešení pro všechny. Nejsem typ, který by se vyžíval ve večírcích nebo se flákal, takže mi prostě věřili, že si za vhodných podmínek dokážu nastavit optimální tréninkový režim. Nejvtipnější na tom je to, že jakmile jsem se začal cítit dobře, začal jsem si připadat i jako lepší závodník. Bez debat jsem potřeboval trávit víc času s dětmi. Být dobrý otec je pro mě mnohem důležitější než být závodník. Ale ta trocha svobody ve mně pak vyvolala potřebu být o něco víc součástí týmu. Závodil jsem méně, ale myslím si, že pro tým jsem byl užitečnější. Nikdy jsem neměl problém s ježděním na kole, ale po všech těch letech mi už začaly lézt na nervy ty věci okolo. Pořád jen hlídat si váhu, cestovat, trénovat – žádná rodina. Paradoxně kdyby mi můj tým trochu nepovolil vodítko, vedlo by to asi k tomu, že bych skončil o něco dříve. Nechali mě ale chvíli dělat si všechno po svém – a já se vrátil hladový jako vždycky.

Kdyby by nedošlo k této změně, už bych dnes nezávodil. Často jsem uvažoval o předčasném konci kariéry, ale bylo to vždy jen kvůli cestování a stresu. Práce mi nikdy nevadila. Podle mě až skončím, stejně budu dál jezdit na kole, budu se snažit být rychlý a lepší než moji kamarádi. Tohle na tom totiž zbožňuju. Už jsem o pár let překonal hranici odchodu do důchodu, kterou jsem si kdysi stanovil, a v tuto chvíli žádnou jinou nemám.

Nechci, aby to vypadalo, že mám nějaké speciální úlevy nebo že jsem líný. V nejrušnější části sezony trávím doma nadále jen několik dnů v měsíci, a když jsou Grand Tour, nejsem doma vůbec. Rozdíl je v tom, že mám pak k dispozici určitý čas, který mohu trávit s rodinou a kamarády. Je bláznivé, jak důležité vám mohou připadat společná večeře a pár drinků s přáteli, když jste si to museli tak dlouho odpírat. A co se týče času stráveného s dětmi, je to cennější než všechny poklady světa. Býval jsem hodně pryč, protože se všechno odehrávalo strašně rychle, ale teď mám pocit, že jsem opravdový táta, máme k sobě s dětmi blízko a máme i čas užít si spoustu zábavy.

Celá moje kariéra byla jedno velké dobrodružství. Představte si, že jste dvacetiletý kluk, kterému řeknou, že může trávit čas s kamarády, cestovat po celém světě a ještě za to dostane zaplaceno. Zní to nádherně. Postupně se všechno začne měnit, ale na Giro d’Italia nebo na Tour de France se ve vás zase probudí ten mladý kluk. Na nejlepších závodech si připadám znovu jako junior: těším se na místa, kde se bude závodit, jaké tam bude jídlo, co všechno tam uvidím. Těším se i na to, že si budeme s ostatními říkat všechny ty hlouposti a budeme zase všichni spolu. Rozloučit se s rodinou před odjezdem na tréninkový kemp někde na Tenerife je smutné, ale opravdu velký závod? To je pořád nejvíc. Je to něco speciálního a já si pokaždé chci užít každičkou minutu. A doma to funguje stejně. Děti rostou hrozně rychle a já chci být u toho a vychutnat si každý okamžik. Pokud se týmu podaří na velkém závodě urvat nějaké vítězství, je to přesně to, co dává všemu smysl. Máte-li za sebou náročnou sezonu a musíte se účastnit nějakého mizerného závodu, začnete o svém rozhodnutí dál závodit tak trochu pochybovat. Ale i v takové situaci rád analyzuji taktiku a užívám si společnost týmu, protože to je něco, co máme prostě všichni v krvi.

Opouštět rodinu je těžké, ale zároveň se mám po závodech na co těšit. Je mi líto mladších kluků, kteří pak musejí být sami někdy v Lucce nebo Gironě, kde se po tréninku vracejí do prázdného bytu a k prázdné ledničce. Ti se musejí na soustředění a kempy těšit jako na smilování. Pokud jste ale doma spokojení, nikomu se nechce jet trénovat někam do velké nadmořské výšky a spát v tříhvězdičkových hotelech, které jsou plné dalších cyklistických týmů. Je to nuda a každé ráno, když přijdete na snídani, stejně zjistíte, že bufet už je beznadějně vyrabovaný. Zní to směšně, ale pokud je snídaně od sedmi, pak si buďte jisti, že tam už před sedmou bude podupávat banda hladových jezdců, protože všichni máme pořád hlad. Když jsem doma, dám si své oblíbené jídlo a nemusím se přetahovat se ženou a dětmi o to, kdo dostane ty nejlepší kousky. Takže když pak v lednu přijde začátek nové sezony a vy musíte jet, podíváte se na další rok před vámi a uvědomíte si, že jste v háji. Profesionální cyklisté totiž mají novoroční depresi úplně stejně jako všichni ostatní.

Kdysi a dnes

V dobách, kdy jsem začínal, trávili jezdci doma celkově mnohem víc času. Dnes před velkými závody trávíte celé týdny na tréninkových kempech ve vysoké nadmořské výšce a s rodinou se uvidíte maximálně na pár dní mezi kempem a závodem. Kolem roku 2000 jsem jezdil za jeden menší tým a na dlouhé tréninkové pobyty jsme rozhodně neměli peníze, ale podle mě to tehdy nedělali ani ti opravdu špičkoví jezdci – ti si pravděpodobně jen dali trochu větší dávku EPO nebo transfuze, pokud se chtěli připravit na opravdu náročný závod. Takto to fungovalo – a byla to úplně jiná situace než teď!

Dnes většinu roku buď trénujete, nebo jste na závodech. Za starých časů mohli být jezdci častěji doma, i když platí, že se tehdy závodilo o dost víc než v současnosti. Týmy se dnes například začínají připravovat na další sezonu na prvním kempu v prosinci, po němž následuje další v lednu – zatímco v dobách, kdy jsem začínal, jsme měli celou zimu volno. Když se vám nechtělo trénovat, tak jste netrénovali. Ti línější z nás se pak dostavili na sraz týmu obtloustlí a totálně z formy. Dnes ale existují online záznamy o každém tréninku, o každé hodině a spáleném kilojoulu, takže i když si jen na den nebo dva trochu ulevíme, tým se o tom okamžitě dozví, vám brzy zazvoní telefon a někdo se bude ptát, co to má ksakru znamenat.

Nevím přesně kde, ale minulý rok jsem v pelotonu slyšel od několika kluků zábavnou historku o mladém belgickém cyklistovi Zicu Waeytensovi. Měl prý pocit, že mu jeho tým Sunweb připravil na následující sezonu dost nepříjemný program v podobě spousty malých závodů, na které se mu nechtělo, tak si na protest koupil fantastický zájezd do Tanzanie – a nikomu o tom neřekl. Tým se o tom pochopitelně hned dozvěděl, protože přestal vyplňovat záznamy o tréninku! Nebylo to od něj zrovna chytré, protože manažerovi okamžitě došlo, že něco není v pořádku. Dovedu si představit, jak pak mohl vypadat jejich rozhovor… Na konci roku 2017 pak tým po vzájemné dohodě opustil, přestože měl ještě platnou smlouvu pro rok 2018. Nevím, jestli to nějak souviselo s tím výletem, ale jeho novým týmem se stal Vérandas Willems-Crelan, který jezdí závody Professional Continental, což je po týmu Sunweb a WorldTour opravdu velký krok zpátky. Dokonce i ty nejméně významné závody, které pojedete ve WorldTour týmu, budou větší než to, co na vás čeká v kalendáři Professional Continental.

Změnil se důraz na jednotlivé detaily. Dříve stačilo jen šlapat do pedálů a dělat to, co jste si mysleli, že potřebujete, abyste se dostali do formy. Dnes týmy hlídají úplně všechno a jezdci mají mnohem méně svobody. Nechci, aby to vyznělo, že nás někdo špehuje, ale je to tak jednoduché: stačí se podívat do záznamů GPS v Training Peaks, což je aplikace, kterou všichni používáme při tréninku. Možná se také podrobněji podívají na absolvované trasy, jestliže se vaše hodnoty nezlepšují nebo mají-li pocit, že na to trochu kašlete, a v každém případě se budou ptát, když zmizíte na dovolenou do Afriky. Moc se mi líbila kniha Thomase Dekkera The Descent (Sešup), a to z různých důvodů. Nejlepší pasáž ale byla asi ta, kde vzpomínal, jak byl před deseti lety svět cyklistiky šílený. Rád si občas trochu užívám, když to jde, ale žádný profesionální sportovec by neměl vést život, jehož součástí jsou tajné schůzky, tašky plné bankovek nebo pády v plné rychlosti. Thomas byl extrémní případ, ale v mnoha ohledech byl také ztělesněním cyklistiky své doby a všechny jeho osobní excesy jen ukazují, že bychom se měli našeho sportu ptát, proč se lépe nestará o podobně zranitelné mladé chlapce a proč nezajistí, aby nezbloudili na scestí.

Pokud máte pocit, že nekritizuji dopující podvodníky dostatečně ostře, tak je to právě z tohoto důvodu. Je hrozné, že tito lidé mohli dlouhé roky bezostyšně zneužívat celý systém, a cítím velké sympatie pro kluky, kteří mají pocit, že jim tím ukradli kariéru. Na druhou stranu ale nikdo nezačal s cyklistikou jako kluk, který se zářícíma očima sní o steroidech, erythropoetinu nebo o transfuzích. Změna přišla až ve chvíli, kdy se stali součástí zkaženého týmu a viděli kolem sebe různé pofiderní kolegy. Thomase jsem trochu znal ještě z časů, kdy jezdil, a musím říct, že by z něj asi byl pěkný divoch, i kdyby se věnoval něčemu jinému, ale tak nějak si neumím představit kluka, který si létá po světě, užívá si a schází se s dopingovými lékaři – a nikdo o tom nemá ani tušení.

Nemyslím si, že cyklistika – a ani ostatní profesionální sporty – je dnes na 100 procent čistá, ale něco podobného jako tehdy se dnes už prostě opakovat nemůže. Dříve se od nás očekávalo, že se objevíme na závodech v dobré formě, a to bylo všechno, zbytek byla prostě naše věc. Dnes už tolik nezávislí nejsme a celé se to začíná podobat klasické práci. Nechci tím říct, že to dříve bylo snadné (protože toto slovo se pro popis profesionální cyklistiky prostě nehodí), ale teď máme někdy pocit, že pro nás začala platit pracovní doba. Dříve jsme byli víc jako kovbojové, dnes máme místo toho více papírování. Výsledkem podle mě je, že se kariéry jezdců zkracují. Částečně asi za to může množství práce, ale zčásti také stres. Nemyslím si, že je dnes možné udržet se na úplném vrcholu tohoto sportu třeba deset nebo dvanáct let. Vidím to u svých kolegů v týmu, kteří žijí v trvalých obavách o další smlouvu a svoji budoucnost, a je to cítit i mezi jezdci na silnici, hlavně na začátku jara, kdy je toho v sázce opravdu hodně. Cyklistika se z hlediska tréninku a sledování výkonů jezdců stala vědeckou disciplínou a důsledkem je, že je také o dost bezohlednější. Výsledky jsou vším.

Když jsem začal jezdit s profesionály, připomínala úroveň jezdců v pelotonu pyramidu. Ti nejlepší dělali všechno správně – a někteří z nich dělali všechno špatně, čímž mám na mysli zakázané podpůrné prostředky. Zbytek prostě jen hodně jezdil na kole, účastnil se závodů a postupně se vyjezdil do určité formy. Dnes máme všichni přístroje na měření výkonu, trenéry, cílové hodnoty a výživové poradce. A neplatí to jen pro úplnou špičku. Většina týmů zaměstnává pět nebo šest trenérů pro zhruba dvacet jezdců. V mém prvním profesionálním týmu jsme měli všichni dohromady jednoho trenéra, který připravil jeden stručný a všem srozumitelný tréninkový kalendář: „Dělejte toto celou zimu, uvidíme se v lednu.“ Všichni to měli stejné, hvězdy i domestici. Výkon, který dnes naměřím na svém wattmetru, by mi tehdy v každém případě stačil na umístění v první desítce skoro ve všech závodech. Dnes je na této úrovni třicet nebo čtyřicet kluků. Člověka hned napadne „sakra, už nestojím za nic“ a začne se tím trápit, ale o tomto to vůbec není. Jen všichni ostatní jsou mnohem lepší.

Pokrok z hlediska profesionality je naprosto neuvěřitelný. Některé věci ze starých časů mi docela chybějí, například společné pivo před závodem, ale všichni se ohromně zlepšili a všichni si teď skutečně hlídáme, co jíme a v jaké jsme formě. Občas si s manželkou zajdeme na večeři a já si objednám rybu a salát, možná se sklenicí bílého vína, ona si dá burger nebo steak a pivo. Když nám pak číšník přinese jídlo, pokaždé nám ho servíruje obráceně a určitě vypadáme docela legračně, když si pak vyměňujeme talíře a nápoje. Ale taková je moje práce. Mám moc rád hranolky a různé smažené dobroty, ale platí mě za to, abych zůstal hubený a byl vždy připravený závodit. Nováčkům se dost často stává, že právě s tímto mají problém. Snaží se dělat totéž co normální lidé nebo si nahlas stěžují, když musejí po etapě sníst velkou mísu plnou suchých těstovin. Já s nimi ale soucit nemám, protože právě za to jsou placeni.

Další velká změna je, že už skoro nikdo nepije alkohol. Profesionální peloton byl v tomto ohledu docela divoký, dnes už ale musíme žít jako mniši. Týmy jsou na mnohem vyšší úrovni. O každého jezdce je skvěle postaráno, všichni mají výživové poradce, osobní tréninkové programy a k ruce trenéra, zkoumají se hodnoty jejich výkonu – není tomu tak dávno, kdy takto mohl trénovat jen Lance Armstrong. Dlouho bylo neslýchané, aby někdo trénoval v aerodynamickém tunelu, snad kromě těch největších časovkářských šampionů jako Bradley Wiggins nebo Tony Martin, dnes to už dělají všichni. Dokonce slyšíte i amatéry, jak se baví o svých výsledcích VO2 max testů, což je neuvěřitelné. Pokud si tedy představíme úroveň profesionálního pelotonu jako pyramidu, bývala kdysi hodně vysoká, s velkými rozdíly mezi těmi nejlepšími a všemi ostatními. Dnes už vypadá úplně jinak: ti nejlepší jsou nadále na špičce pyramidy, ale většina ostatních je jen kousek pod nimi, nebo dokonce na stejné úrovni. Díky tomu to mají jezdci, jejichž úkolem je podporovat ostatní, mnohem složitější. Pokud jste byli před deseti lety domestik, museli jste tvrdě pracovat na prvních 150 kilometrech etapy, a když jste to zvládli, nikoho nezajímalo, jestli si večer dáte pivo nebo se trochu nadlábnete. Dnes už to ale domestikové dělat nemohou – budete-li své práci dávat po celou sezonu méně než 100 procent, skončíte v propadlišti dějin.

Byl jsem jedním z prvních jezdců, kteří si pořídili wattmetr, zaplatil jsem si ho z vlastní kapsy. Jezdil jsem na kole po horách každý den několik hodin a bylo mi jedno, jestli je hezky, nebo zuří strašlivá bouřka. To byla moje výhoda – nebylo mi zatěžko si trochu přidat. Dnes se ale tato výhoda, která spočívala v seriózním přístupu k tréninku, úplně rozplynula, protože váhu si hlídají úplně všichni, poctivě trénují po celý rok a každý investuje spoustu času a peněz do tréninkových kempů, kde může svoji kondici a formu vyladit jako celek. Pro ty nejbohatší týmy, jako jsou BMC nebo Sky (dnes už Ineos), to není zase tak velká investice. Pro zbytek pelotonu to už ale je významná položka v rozpočtu. A neplatí to jen pro největší hvězdy jako kdysi. Vzpomínám si, že jsem se jednou v zimě vydal na Tenerife trénovat, protože jsem chtěl být opravdu dobrý na Giro d’Italia (a celé jsem si to zaplatil ze svého). Když tam jedu teď, parkoviště u hotelů vypadají, jako kdyby se tu konal nějaký závod: všude jsou týmová auta a vozy mechaniků a na silnici se klidně můžu potkat s Vincenzem Nibalim, který se tam s celým svým týmem Bahrain-Merida připravuje na Giro nebo na Tour. Středně velký tým jako Cannondale nebo LottoNL-Jumbo tam může najednou poslat třeba jen pět nebo šest jezdců, ale i tak za to utratí spoustu peněz, třeba 20 000 eur pro celou partu na několik týdnů. V dubnu jsou hotely narvané k prasknutí a týmoví manažeři plánují kempy na příští sezonu klidně rok dopředu. Dokonce se organizují kempy během Tour de France pro jezdce, kteří se jí neúčastní. Pamatuji si velmi dobře, že ještě nedávno, pokud jste se nedostali do týmu pro Tour, jste si klidně mohli zamluvit hezkou dovolenou u Středozemního moře a užívat si chvíli sluníčko, abyste pak sezonu znovu nastartovali několika dny tvrdého tréninku v horách někde poblíž domova. Všechno se od základu změnilo během pouhých deseti let.

Největší týmy mají na všech kempech a při všech závodech své vlastní kuchaře, některé dokonce mají speciální kuchyňské vozy, ale i ty nejmenší týmy si platí někoho, kdo se stará o jídlo a výživu jezdců. Dříve jsme většinou jedli rozvařené těstoviny v mizerné hotelové restauraci, doma jsme si pak mohli dát pivo a cpát se hranolky. Podívejte se ale, jak jsou dnes všichni hubení. Já vždycky býval jeden z nejštíhlejších, ale dnes patřím k průměru. Dokonce si nemůžete dát ani malou svačinku, aniž by vám do toho někdo mluvil. Před časem jsem měl v týmu obrovský konflikt, protože si někdy dám při závodě raději čokoládovou tyčinku než energetický gel. Výživový poradce odmítal vydat souhlas s tím, aby se peníze týmu utrácely za nezdravé potraviny, a já – dospělý chlap – jsem tam musel řvát jako nějaké dítě, aby mi „prostě někdo okamžitě dal tu posranou snickersku“.

V mnoha ohledech se dnes jedná o úplně jiný sport. Podívejte se třeba na sprintery: všechno je pečlivě naplánováno jen pro těch pár sekund před cílovou páskou. Speciální rámy, přilby, elastické oblečení. Je to něco neuvěřitelného. Vždycky jsem byl proti tomu, protože to pro mě celé trochu vypadalo jako trik, a musím se přiznat, že se mi líbí romantická představa, že jsem aspoň trochu ze staré školy – například se nesnížím k tomu, abych si vzal aerodynamickou přilbu. Nakonec jsem si ji ale vzal, protože jsem si nemohl dovolit ignorovat její výhody. Pamatuji si, že první z kluků, který měl všechno toto vybavení v normální etapě, byl David Zabriskie. Připadalo mi, že v tom vypadá jako blázen. Stejně jako mnoho jiných jezdců jsem se mu smál a myslel si, že mu přeskočilo. Ale nakonec se ukázalo, že byl jen o pár kroků napřed.

Naprosto se liší i způsob, jak trénujeme. Dnes je počet závodních dnů omezen zhruba na osmdesát za rok. Když jsem byl mladší, bylo jich klidně sto deset a někdy i sto dvacet, protože jsem se účastnil i menších závodů a různých kritérií. Moderní sezona se odehrává v blocích – tréninkový blok střídá blok závodní. Dříve jsme ale většinou z jednoho závodu hned pokračovali do druhého, a když jsem byl doma, netrénoval jsem nijak tvrdě, jen jsem si udržoval formu a regeneroval, takže jsem v sedle trávil jen několik hodin denně. Počet závodních dnů se tedy omezil, ale pokud započítáte všechny dny strávené v kempu a při vysokohorském tréninku, žijeme nyní mimo domov více dní. A jste-li jezdec s ambicemi na celkové pořadí, budete trénovat v horách klidně už několik týdnů před velkou akcí. Pro mě bylo toto vždycky složité, protože jsem se nestal profesionálním cyklistou kvůli trénování, ale kvůli závodění.

Někdy si říkám, kolik dní ročně tedy vlastně strávím „v práci“, čímž mám na mysli trénink, cestování a závody. Je to určitě víc než při běžném zaměstnání a kvůli cestování trávím většinu času (včetně toho, kdy se vlastně nevěnuji své práci) daleko od domova někde v hotelu. Během sezony si každé dva týdny beru den volna. Je to jediný den, kdy se vůbec neposadím na kolo. Ale není to opravdový volný den: musím vyřídit všechny e-maily od týmu, někdy se věnuji nastavení kola, jindy si zajdu na masáž nebo za fyzioterapeutem. A také nemáme všichni mechanika, který by byl po ruce, když jsme doma, takže je třeba kola očistit a věnovat trochu času údržbě. Podle mě by normální člověk i toto označil za pracovní den.

Mám rád, když třeba v sobotu večer odpovím na nějaký e-mail od sponzora nebo obchodního partnera, a v neděli hned dostanu odpověď. To je podle mě normální, protože můj život probíhá úplně stejně. Nedovedu pochopit, když si někdo nastaví automatickou odpověď „mimo kancelář“, to prostě není pro mě. Někteří lidé, s nimiž spolupracuji, jsou v práci jen čtyři dny v týdnu. Pro ně to musí být skvělé, ale já si to nedokážu představit. Vím, že částečně za to může moje mentalita, ale také to vyplývá z mé práce. Profesionální cyklisté pořád někam pospíchají. Máme k dispozici jen malé časové okénko, kdy si můžeme vydělat peníze, a rozhodně nás neplatí tak královsky jako fotbalisty nebo tenisty, takže si musíme přivydělávat ještě jiným způsobem. Nedávno jsem se podíval, kolik vydělává první stovka nejlepších golfistů v žebříčku PGA: každý z nich si v posledním roce přišel na více než milion dolarů. Ve většině cyklistických týmů je podobný plat vyhrazený pouze lídrovi. Někteří z těch golfistů nikdy v životě nevyhráli jediný turnaj PGA, ale stejně jsou z nich multimilionáři. My tento luxus k dispozici nemáme, takže ti chytřejší z nás ve volném čase něco studují nebo začnou podnikat, aby se měli k čemu vrátit, až bude jejich kariéře závodníka definitivně odzvoněno.

Měl jsem vždy po ruce něco jako „místní tréninkovou skupinu“: bylo nás šest nebo sedm kluků z různých týmů a bydleli jsme nedaleko od sebe. Byl to perfektní způsob, jak si udržet formu i mimo sezonu, protože jsme se mohli navzájem povzbuzovat a užili jsme si při tom dost legrace. Měl jsem rád tu společenskou stránku, vyrazit si na pár hodin zajezdit a pak si někde společně dát kávu nebo něco malého k snědku. Dnes už má každý svůj osobní tréninkový plán, takže nic takového není možné. Jedna velká parta kluků v Gironě provozuje takovou skupinu, ale stráví spolu jen hodinu a pak se všichni rozprchnou za svými záležitostmi. Společenská stránka je úplně passé. Mladší kluci mají ke společnému tréninku nedůvěru a raději si dělají všechno sami, přesně podle plánu, který jim sestavil trenér na počítači. Pokud se ale podíváte na data, nemám pocit, že byste něco ztráceli tím, že se občas projedete s kamarády, pokud ten trénink berete vážně. A já si vždycky raději dám s kamarádem závod do kopce, u kterého se trochu zasmějeme, než abych trávil hodiny sám strukturovaným tréninkem, při němž budu jen zírat do malého displeje. Mezi kamarády je „interval“ sprosté slovo. Prostě jen jedeme hodně rychle. Toto je náš tréninkový program. Není to bůhvíjak vědecké, ale je to zábava a koneckonců právě to nás udržuje v nejlepší možné formě. Není možné prožít v sedle dlouhou kariéru, když vás jízda na kole nebaví.

Prvním pravidlem cyklistiky je, že musíte trpět a nikdo jiný to za vás neudělá. Neexistuje aplikace nebo tréninkový program, které by dokázaly to utrpení jakkoli zmírnit. Někdy to vypadá, že lidé dnes začínají u posledních pěti procent, protože právě to jim připadá atraktivní: osobní trenér, intervaly, výkonové cíle ve wattech. Nic z toho vám ale nepomůže vyhrávat závody, pokud se nebudete moct opřít o zbývajících 95 procent – a tam je všechno jen na vás. Doma mám posilovnu, trenažér, turbo, někdy rád používám i Zwift, najal jsem si člověka, který za mnou jezdí na skútru, když trénuji na silnici… Práce týmů se během mé kariéry zlepšila a změnila k nepoznání, ale ve finále je podstatné hlavně to, že jsem profesionální sportovec a jsem odpovědný za to, abych se o sebe správně staral. Jak mi říkával můj trenér: „Cyklistika je náročná, ale také nudná.“ Jestliže chcete být opravdu dobří, musíte strávit v sedle pět nebo šest hodin denně. Pak jdete domů, dáte si oběd, trochu si zdřímnete, jdete se třeba projít, pak večeře a do postele. A takhle to vypadá den co den.

Pokud nejste součástí této hry, může vám to celé připadat jako nesmysl. Nejedeme se jen tak projet pro radost a nezůstáváme doma, když je špatné počasí. Profesionál klidně najezdí během jediného měsíce tolik kilometrů, kolik zvládne nadšený amatér za celý rok. Jsem rád, že se cyklistika v posledních letech tolik otevřela, přitáhla nové nadšence a nejmodernější technologie. Ale současně mi vadí, když lidé, kteří se v našem sportu vůbec nevyznají, komentují všechno, co děláme, a někdy také dezinterpretují data, která jsou dnes všem k dispozici. Podívají se například, kolika wattů jsme dosáhli v polovině nějaké rovinaté etapy na Tour, a pak mi na Twitter napíšou, že tohle zvládnou také. Jistě, možná by se během etapy hodinku nebo dvě v pelotonu udrželi, ale je naprosto jisté, že by v posledních kilometrech odpadli, protože v tu chvíli je tempo naprosto šílené – a my to děláme každý den po celé tři týdny. Vím, že podobné poznámky nejsou vždy míněny zle, ale číst si na sociálních sítích něco podobného mi připadá trochu jako nedostatek respektu, protože já jsem tomuto sportu zasvětil celý život a nebaví mě někdo, kdo si na profesionálního cyklistu jen hraje, aby dobře vypadal na Instagramu.

Starší kluci našli způsob, jak vybalancovat náročné utrpení při tréninku a těžkou práci s trochou zábavy ve společnosti kamarádů, a právě to jim dává sílu pokračovat. Snažím se to vysvětlit mladším kolegům, ale oni to zatím tolik nechápou. Z obecného pohledu jsem pořád mladý muž, ale těm klukům, kteří s cyklistikou právě začínají, musím připadat jako důchodce.

Vždy jsem se snažil pozorovat, co dělají moji starší kolegové, a pak jsem se je pokoušel napodobit. Tak jsem se naučil být profesionálem. Vzpomínám si, že když jsem se poprvé připojil k velkému týmu, všímal jsem si spousty maličkostí, jako například že ti nejlepší jezdci – tehdy to u nás byla skupinka Španělů – nikdy nechodili po schodech, ale pokaždé jeli výtahem, i kdyby to mělo být jen jedno patro. Nikdy si nedali zákusek, maximálně jen trochu jogurtu a nějaké ovoce. Přišel jsem z týmu, kde bylo zvykem dát si po večeři kus koláče a kde byl jedním ze sponzorů pivovar, takže lahev piva nebo dvě byly vždy po ruce. Teď jsem ale přišel mezi lidi, kteří si dávali pozor na sebemenší detail. První sezona pro mě byla dost krušná, protože jsem tehdy dostával jen minimum peněz a na závodech v Kataru jsme se ubytovali snad v nejluxusnějším hotelu, jaký jsem kdy viděl. Neodolal jsem a ochutnával jsem všechny ty dobroty, které byly k dispozici, různé koláče a jiné sladkosti. Pak jsem si ale všiml, že ti Španělé jedou do kopce o dost rychleji než já, a celé mi to v tu chvíli došlo. Byli to skromní kluci, kteří ale brali svou práci vážně, takže jen trénovali, odpočívali a správně jedli. Přesně tohle je základní kámen úspěšné kariéry, bez ohledu na to, zda se později uchýlili k nějakým farmaceutickým podpůrným prostředkům.

Z tohoto důvodu nemám rád, když čistí jezdci obviňují všechny své soupeře z používání dopingu. Doping tehdy samo sebou hrál velmi významnou roli, ale já byl mladý jezdec, který do světa cyklistiky teprve vstupoval, a viděl jsem, že v přístupu jednotlivých závodníků jsou obrovské rozdíly. Spousta z nich na to mimo sezonu úplně kašlala, pili a kouřili a nijak zvlášť se o sebe nestarali. Pokud jste byli dostatečně talentovaní, mohli jste si to dovolit a nějak jen tak proplouvat. Ti nejlepší ale vždycky pracovali nejtvrději. Možná někdo z nich také něco bral, ale hlavní důvod, proč mi zpočátku v kopcích vždycky ujeli, byl ten, že se o sebe starali lépe, než jsem to tehdy dělal já. Tohle mi připadalo jasné a bylo to navíc něco, na čem jsem mohl zapracovat. Od začátku jsem věděl, že nebudu nikdy ochoten překročit určitou hranici a vzít si nějaké nepovolené podpůrné prostředky, ale rozhodně jsem chtěl vyrovnat rozdíly tím, že budu více trénovat a správně jíst.

Například Thomas Dekker byl obrovský talent. Mnohem větší než já, ať už s dopingem, nebo bez něj. A je také pravda, že měl velké nadání pro užívání zakázaných látek – jeho tělo na ně reagovalo velmi dobře. Fungoval takto i mimo závody; pamatuji si, že mi kdysi vyprávěl, že byl na nějakém divokém večírku, kde si dal extázi, a pak vydržel vzhůru několik dní. Ale ten kluk kromě toho uměl i makat, a to odmalička. Jako junior zvládal 180kilometrové tréninky, i když v závodě na něj čekalo jen 120 kilometrů. Podobně to fungovalo u mnoha ostatních elitních jezdců, kteří měli problémy s dopingem a vysloužili si třeba i zákaz. Jejich úspěchy nelze přičítat jen a jen dopingu, není ani správné odmítnout všechno, čeho dosáhli, jen pro jejich pochybnou minulost. Můžete klidně spořádat veškerý doping, co na světě existuje, ale stejně nebudete vyhrávat závody jako tito kluci, kteří měli obrovský talent a odvedli ještě větší kus tvrdé práce.

Na sociálních sítích je snadné o těchto sportovcích spekulovat a úplně všechno zpochybnit, ale zeptejte se většiny jezdců v pelotonu a zjistíte, že u nich převažuje respekt, a to i u těch nejzarytějších odpůrců dopingu. Všichni totiž vidíme i jejich tvrdou práci. Je také potřeba zmínit to, že například Valverde proti trestu vždy protestoval a o příslušném rozhodnutí nikdy nemluví. Já nikdy nic nebral, ale doping měl pochopitelně vliv i na moji kariéru. Když se podívám na své výsledky, nemůže mě nenapadnout, čeho všeho bych mohl dosáhnout v čistším pelotonu, v jakém závodíme dnes. Ale současně není pravda, že si tito jezdci vzali doping a začali najednou všechny porážet. Valverde je ze staré školy, z kola v podstatě nikdy nesleze, žádné intervaly a tréninky na míru, jen spousta hodin v sedle. V sezoně, kdy ho suspendovali, najezdil asi 40 000 kilometrů. Každé ráno jste ho mohli zastihnout u kruhového objezdu za Murcií, kde měl sraz se svými lidmi. Vždy trénoval s početnou skupinou přátel – s lidmi, s nimiž rád závodí a dobře se u toho baví.

Jednou jsme trénovali v pohoří Sierra Nevada v Andalusii a Valverde tam byl se svým týmem také. Připravovali jsme se, že vyrazíme, když se v 9 hodin najednou objevila skupina lidí, aby si s ním jen tak vyjeli. Trvalo jim to z Murcie dvě hodiny. Patřili jsme sice do různých týmů, ale v takové situaci je nejlepší jet jako jedna velká parta – a Valverde to měl celé na povel. Plán byl jet několik hodin všichni společně, potom někde zastavit na kávu a pak se do toho pořádně opřít. Někteří kluci z mého týmu byli trochu naštvaní, protože si mysleli, že se kvůli všem těm amatérům pojede pomalu, ale bylo to jinak: po pauze na kávu se rozpoutalo skutečné peklo. Těm chlapům snad narostla křídla a zkoušeli jeden útok za druhým! Nepamatuji se, že bych někdy zažil tak drsnou tréninkovou jízdu.

Za pár dní jsme na Valverdeho narazili na silnici znovu a někteří španělští kluci si ho za chvíli začali trochu dobírat: „Hele, šampione, neflákej se a pojď si to dopředu taky trochu odpracovat.“ Valverde odpověděl, že nechce, protože šetří síly do stoupání, aby měl dobrý čas, ale oni mu nedali pokoj a pokračovali v popichování: „Ale no tak, jsi přece nejlepší, tak můžeš chvilku makat vepředu, stejně budeš mít super čas.“ On se tedy opřel do pedálů, a když jsme se přijeli k největšímu stoupání onoho dne, bylo tempo už slušně vysoké. Vesele se všemi klábosil, vyřídil si za jízdy pár telefonních hovorů a kousek pod vrcholem se podíval na počítač jednoho z jezdců, aby zjistil, jakou má tepovou frekvenci. Pak se rozesmál: „Cože? Ty už jsi na 170? A já myslel, že chceš, abych jel opravdu rychle!“ Asi kilometr před koncem stoupání jsme ho všichni začali prosit, aby zpomalil, ale on se jen smál a řekl, že je to naše chyba, neměli jsme po něm chtít, aby udával tempo. Nakonec se mi z toho podařilo uniknout, protože nahoře čekal můj trenér, a když viděl, jak jako blázni sprintujeme na vrchol, začal na mě řvát, ať okamžitě zpomalím. Později večer v hotelu jsme zjistili, proč se Valverde nechal tak snadno přemluvit k jízdě na plný plyn: měl totiž v plánu druhý den odpočívat! Když si na to vzpomenu, ještě dnes se musím smát.

Valverde cyklistikou prostě žije, a právě proto ho spousta fanoušků i jezdců má pořád tolik v oblibě. Pokud jste ho viděli v roce 2018 na mistrovství světa v Innsbrucku, nebylo možné se ubránit úsměvu. Titul mistra světa bylo něco, co mu vždycky uteklo, navzdory všem ostatním obrovským úspěchům. Byl postupně dvakrát stříbrný a čtyřikrát bronzový, což je samo o sobě něco neuvěřitelného, tehdy mu ale bylo už osmatřicet a všichni jsme si mysleli, že na zlato nemá šanci. V posledních kilometrech se ale ukázalo, proč je skutečným šampionem. V posledním stoupání vypadal velmi dobře, zatímco Romain Bardet a Michael Woods z něj měli zjevné obavy. Z této trojice byl Valverde nejlepší sprinter a jim se logicky nechtělo ho jakkoli podporovat. Valverde tedy musel jet v čele, což by někoho slabší povahy asi rozhodilo, ale on nepanikařil, ani když se do skupinky dotáhl Tom Dumoulin. Když pak byl na pásce první, vypadal, že tomu snad ani nevěří, jeho emocionální reakce na vítězství byla neodolatelná.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tajemství pelotonu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.