Josi Klein Halevi

Dopisy přes zeď

Izraelec píše palestinským sousedům /
a Palestinci odpovídají

Přeložily Alice Marxová a Jitka Jeníková

Originally published as „Letters to My Palestinian Neighbor“

© 2020 by Yossi Klein Halevi. All rights reserved.

© Yossi Klein Halevi — Preface to the Czech edition, 2020

© Translation Alice Marxová, 2020

© Epilogue Translation Jitka Jeníková, 2020

© Cover Illustration Kateřina Fairaislová, 2020

© Graphic Design Lukáš Fairaisl, 2020

© Filip Tomáš — Akropolis, 2020

ISBN 978-80-7470-305-8

ISBN 978-80-7470-306-5 (MOBI)

ISBN 978-80-7470-307-2 (ePUB)

KATALOGIZACE V KNIZE — NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Klein Halevi, Josi, 1953—

[Letters to my Palestinian neighbor. Česky]

Dopisy přes zeď : Izraelec píše palestinským sousedům — a Palestinci odpovídají / Josi Klein Halevi ; přeložily Alice Marxová a Jitka Jeníková. — Vydání první. — Praha : Akropolis, 2020. — 1 online zdroj

Přeloženo z angličtiny

ISBN 978-80-7470-307-2 (online ; ePub)

* (=1:569.4) * (=1:569) * 94(569.4-076) * 94(=411.16) * 323.17 * 323.1 * (5-15) * (0:82-6)

— Izraelci

— palestinští Arabové

— arabsko-izraelské konflikty

— palestinská otázka

— dějiny Židů

— právo na sebeurčení

— Blízký východ — etnické vztahy

— fiktivní korespondence

94(560/569.5) — Dějiny států západní Asie. Blízký východ [8]

Obsah

1. Předmluva k českému vydání

2. Dopis 1 — Zeď mezi námi

3. Dopis 2 — Potřeba a touha

4. Dopis 3 — Osud a úděl

5. Dopis 4 — Příběh a přítomnost

6. Dopis 5 — Šest dnů a padesát let

7. Dopis 6 — Jak se dělí spravedlnost

8. Dopis 7 — Jicchak a Jišmael

9. Dopis 8 — Izraelský paradox

10. Dopis 9 — Oběti a přeživší

11. Dopis 10 — Stánek na okraji pouště

12. Epilog — Dopisy Palestinců izraelskému sousedovi

13. Poděkování

14. Redakční poznámka

Abdullahu Anteplimu a Michaelu Orenovi,
mým partnerům, mým bratrům

Předmluva k českému vydání

S Čechy jsem se poprvé setkal ve chvíli, kdy jim dějiny přály. Právě skončila sametová revoluce a já jsem přijel do Prahy jako novinář. Mladí lidé v ulicích ještě zpívali písně protestního hnutí. Disidenti, kteří strávili léta ve vězení nebo se nesměli věnovat svým profesím, se náhle ocitli ve vládních funkcích a už se jim začínalo stýskat po časech, kdy bojovali.

Cizinec, a zvláště židovský návštěvník, se do Prahy snadno zamiluje, je okouzlen a dojat stopami někdejšího židovského života. Ale já se během své návštěvy zamiloval do českých lidí, do jejich sebekritického smyslu pro humor a pokory. Nepište o nás jako o hrdinech, opakovali mi, jsme naprosto obyčejní chybující tvorové. Ale tehdy mi všichni Češi připadali jako hrdinové.

Seznámil jsem se s malou, ale pozoruhodnou židovskou komunitou, jedinou svého druhu na světě. Zdálo se mi, že všichni její členové jsou spisovatelé nebo filozofové (vím, že to vidím romanticky). Některé její nejvýraznější osobnosti k judaismu konvertovaly. Dozvěděl jsem se o hlubokých vztazích mezi Židy a disidenty — o společném zápase, a hlavně přátelství. Dozvěděl jsem se také, že k formativním okamžikům pražského jara patřil protestní dopis podepsaný českými intelektuály, odsuzujícími Sověty inspirovanou „anti-sionistickou“ kampaň po šestidenní válce roku 1967. Je to jediný příklad, o němž vím, kdy ve východním bloku došlo k organizované opozici vůči sovětskému antisemitismu.

Krátce po mé návštěvě Prahy přijel do Jeruzaléma prezident Václav Havel. Nebyla žádná náhoda, že si jako svou první destinaci mimo Evropu zvolil právě Izrael. Vazby mezi českým a izraelským národem se od té doby ještě prohloubily. Česká republika je jedním z nejbližších přátel Izraele a Izraelci si tohoto vztahu váží.

Proto mám z českého překladu této knihy a příležitosti navázat vztah s českými čtenáři obzvlášť radost.

Knížkou jsem se pokusil oslovit své palestinské sousedy, vysvětlit jim příběh židovského národa a popsat, proč jsme se vrátili domů. Byla přeložena do arabštiny a zpřístupněna zdarma ke stažení. Vyzval jsem palestinské sousedy, aby mi psali své příběhy. Slíbil jsem, že odpovím na všechny dopisy, jejichž pisatele vede zájem o věc. Měl jsem skromný cíl: Nalézt alespoň pár Palestinců, s nimiž bych objevil způsob, jak se vzájemnou úctou představit své protikladné verze historie. Palestinci a Izraelci se nikdy neshodnou na tom, co a proč se stalo ve válkách z let 1948 a 1967, nebo která strana v devadesátých letech zavinila kolaps mírového procesu z Osla. Ale doufal jsem, že vytvoříme model rozhovoru založeného na premise, že tuto zemi sdílejí dva původní národy a oba mají právo na sebeurčení.

Snažil jsem se neočekávat mnoho. Koneckonců prožíváme období sílícího zoufalství jak mezi Palestinci, tak Izraelci. Rázné palestinské odmítnutí „Trumpova plánu“, který byl vyhlášen počátkem tohoto roku, plánu, jenž sice přiznal Palestincům stát, ale menší, než se dříve počítalo a se zachováním všech židovských osad, jen potvrdilo, že jakákoli dohoda je v nedohlednu.

Mnozí Palestinci, kteří mi napsali, mluvili o Izraeli s nenávistí. Popřeli historičnost našeho vztahu k této zemi i historičnost holokaustu. Ale jiní mi za mou snahu o navázání kontaktu vyjádřili vděčnost. Jednoho dne ke mně do jeruzalémské kanceláře přišel palestinský mladík, kterému budu říkat Alí. Alí řekl, že si mou knihu přečetl arabsky i anglicky a že arabský překlad je velice chabý a chybí mu literární kvalita. Podal mi několik stránek v arabštině a pravil: „Tohle je můj překlad. Pokud vám bude připadat dobrý, velice rád tu knihu znovu přeložím.“

Ukázal jsem jeho překlad několika arabským rodilým mluvčím, a protože jejich reakce byla nadšená, práci jsem mu zadal. Alího překlad se nyní nachází na webové stránce knihy www.letterstomyneighbor.com. Výmluvné je, že se tolik obával odvety od ostatních Palestinců, že požádal, aby v knize nebyl uveden jako překladatel.

Alí se teď stará o to, aby se kniha zviditelnila na arabských sociálních sítích. Díky jeho práci jsem dostal odpovědi z celého Blízkého východu. Oblíbený on-line zpravodajský týdeník Majalla, jejž vlastní Saúdové a sídlí v Londýně, věnoval knize velice kladnou recenzi. Další pozitivní hodnocení se objevily v marockých médiích a na egyptských blozích. Jeden saúdský šajch (který si jako mnoho dalších respondentů přeje zůstat v anonymitě) napsal, že netušil, že Židé jsou potomky Hebrejců. Uvědomil si, že Izrael má v oblasti prastaré kořeny, a tak je samozřejmě legitimní součástí Blízkého východu. Syrská uprchlice Rawán mi napsala, že byla vychovávána v nenávisti k Izraeli a že jí má kniha pomohla pochopit židovské pouto k této zemi.

Co stojí za těmito kladnými ohlasy? Částečně strach z roztahovačného šíitského Íránu, který vedl k bezprecedentnímu strategickému spojenectví mezi Izraelem a Saúdskou Arábií a dalšími sunnitskými státy.

Existuje ale i hlubší důvod. V oblasti sílí hlasy, které říkají, že to, jak je arabský svět posedlý Izraelem, vytváří jedovatou kulturu nenávisti a paranoie, která přispěla k sebedestrukci jeho společností od Sýrie po Libyi.

Loni v listopadu se v Londýně sešlo přes třicet předních osobností z celého arabského světa — mezi nimi poslanec egyptského parlamentu, bývalý kuvajtský ministr, novináři z Tuniska a ze států Perského zálivu a šíitský duchovní z Libanonu — aby založili Arabský výbor pro regionální integraci a vyzvali, aby se skončilo s protiizraelským bojkotem. Poprvé v historii arabsko-izraelského konfliktu vyzývá nějaké čistě panarabské hnutí k normalizaci vztahů s Izraelem.

Mnoho let jsem jako většina Izraelců byl k možnosti míru skeptický. Traumatický zážitek druhé intifády, čtyři roky trvající vlny sebevražedných bombových útoků, která vypukla roku 2000 poté, co Izrael souhlasil s řešením v podobě dvou států, mě přesvědčil, že palestinské národní hnutí, a arabský svět obecně se ještě nesmířily s izraelským právem na existenci.

Ale změny, které v oblasti nastaly, spolu s mými nedávnými zkušenostmi tento skepticismus nahlodávají. Nemyslím si však, že by mír mohl nastat v blízké budoucnosti: Spíše se ocitneme na bitevním poli — proti Hamásu či Hizballáhu, nebo dokonce Íránu — než u jednacího stolu. A palestinský veřejný diskurs jakékoli uznání izraelské legitimity stále odmítá.

Podle nedávného průzkumu, který provedlo Palestinské centrum pro politiku a průzkum veřejného mínění, podporují dvě třetiny Palestinců ozbrojený boj proti Izraeli a jen třicet devět procent souhlasí s dvoustátním řešením.

Ale přesto si poprvé po dlouhých letech dovoluji opatrně doufat.

Tato kniha je proto knihou o možnostech. Po sto letech konfliktu je načase, aby to Arabové a Židé zkusili jinak. Jsem jen spisovatel, nikoli politik; nedokážu nastolit mír. Ale dělám to, co by spisovatelé měli dělat: Vytvářím nové podoby jazyka, jež umožní odlišnou debatu.

Věřím, že knížka by mohla oslovit české čtenáře, které zajímá arabsko-izraelský konflikt a úsilí jej řešit. Ve světě, v němž sílí zoufalství a polarizace, svou knihu předkládám jako skromný příspěvek k dialogu a naději.

Josi Klein Halevi
červen 2020, Jeruzalém

Dopis 1
Zeď mezi námi

Milý sousede,

oslovuji Vás „sousede“, protože neznám Vaše jméno ani o Vás nevím nic bližšího. Vzhledem k podmínkám je slovo „soused“ možná příliš obyčejné na to, aby vystihlo vztah mezi námi. Navzájem si pronikáme do spánku, narušujeme si pocit domova. Jeden pro druhého jsme živoucím ztělesněním těch nejhorších nočních můr historie. Takhle vypadají sousedé?

Jenže nevím, jak jinak Vás oslovit. Kdysi jsem věřil, že se skutečně setkáme, a píši Vám s nadějí, že bychom se snad ještě setkat mohli. Představuji si Vás ve Vašem domě někde na vedlejším kopci, jenž začíná hned za mou terasou. Neznáme se, ale naše životy jsou propojeny.

A proto: sousede.

Bydlíme na opačných stranách betonové zdi, jež přetíná krajinu, kterou sdílíme. Já žiji ve čtvrti zvané Francouzský vrch (French Hill) ve východním Jeruzalémě, v bytě, jenž se nachází v poslední řadě domů, které z Vašeho pohledu vypadají jako stupňovité konstrukce zabudované do úbočí.

Ze svého bytu jen stěží rozeznám kontrolní stanoviště, kterým musíte — máte-li vůbec potřebné povolení — procházet, když chcete vstoupit do Jeruzaléma. Ale všeprostupující přítomnost checkpointu vnímám. Když se časně ráno modlím a medituji, občas mi rutinu přeruší protahované troubení otrávených řidičů, kteří stojí v koloně před stanovištěm. Možná jste v téhle zoufalé koloně také uvízl.

Někdy vidím kouř, který stoupá nad Vaším kopcem. Už dlouho vím, že černý kouř může pocházet ze zapálených pneumatik, k nimž patří mládež, která hází kameny po vojácích. Někdy bývá kouř bílý — to když vojáci použijí slzný plyn. Jak dokážete — pokud to vůbec lze — zachovávat nějakou míru normálního života?

Jako Palestinci jsou Vám odepřena občanská práva, která já jako Izraelec mám. Setrvalá nerovnost mezi Vaším vrchem a mým ve mně jako v Židovi a Izraelci provokuje mé nejhlubší sebeuvědomění a morální závazky. K důvodům, proč podporuji vznik dvou států, patří, aby tato nerovnost skončila.

Brzy se rozední. Jsem ve své pracovně, před sebou vidím Váš kopec. Ozývá se volání muezzina, je tiché, jako by se zdráhalo rušit noc. Zahaluji se do bílého modlitebního šálu a sedám si se zkříženýma nohama na meditační polštář. Dotýkám se čelem podlahy, jako bych přitakával na volání k modlitbě přicházející odnaproti. Doufám, že ve svém nejniternějším rozhovoru s Bohem současně mluvím s Vámi.

Za zdí vychází nad pouští bledé slunce. Ovazuji si paži černými řemínky tefilin, na předloktí si směrem k srdci připevňuji malou černou krabičku, další si dávám na čelo. Srdce a mysl jsou ve zbožnosti propojeny. V krabičkách se nacházejí biblické verše, včetně základní židovské modlitby prohlašující jedinost Boží: „Slyš, Izraeli, Hospodin je náš Bůh, Hospodin je jeden.“ Nebo jak stojí v Koránu: „On Bůh je jedinečný, Bůh sám o sobě věčný.“

Z okna se ve vzdáleném cípu písčitě zbarveného prostoru zřetelně rýsuje zvláštní modrý proužek: Mrtvé moře. A hned za ním jordánské kopce. Představuji si, jak se nořím do této rozlehlosti, součásti Blízkého východu.

Ale zeď mě vrací do skutečnosti, do omezení, které začíná hned za mou terasou.

Kdysi, předtím, než stála zeď, předtím, než se tolik dalšího pokazilo, jsem se vás snažil poznat. Na sklonku roku 1998, což mi dnes připadá, jako by to bylo v jiném životě, skutečně v jiném století —, jsem se vydal na pouť po islámu a křesťanství, po vírách svých sousedů ve Svaté zemi. Jako zbožný Žid jsem se nesnažil ani tak pochopit vaši teologii jako zažít něco z vašeho náboženského života. Chtěl jsem se dozvědět, jak se modlíte, jak se v nejsoukromějších chvílích setkáváte s Bohem.

Chtěl jsem zjistit, zda by židé a muslimové mohli sdílet cosi z Boží přítomnosti, být společně zbožnými lidmi právě na tomto místě, kde je Hospodinovo jméno často vzýváno proto, aby ospravedlnilo něco hrůzného. Chtěl jsem se naučit cítit se přirozeně v mešitě, vidět v islámu nejen hrozbu, ale také duchovní možnost. Naslouchat volání muezzina přesně tak, jak je zamýšleno: jako výzvu k probuzení.

V judaismu existuje hřích, který nelze odčinit ani půstem o Jom kipur: znesvěcení Božího jména. Takto se může provinit jen zbožný člověk, jenž zneužívá Hospodinovo jméno nebo jedná jeho jménem nespravedlivě. Domnívám se, že mezináboženské setkání jméno Boží posvěcuje. Komunikace s věřícími odlišných vyznání podporuje náboženskou pokoru a poznání, že pravda a svatost se neomezují jen na jednu cestu, ať je jakákoli. Jako svůj jazyk důvěrného vztahu s Bohem chovám v srdci judaismus; ale Bůh mluví mnoha jazyky.

Toužil jsem oslavit tyto mnohohlasé rozhovory, dotknout se části Božího prostoru. S tímto přáním jsem vstoupil do světa islámu.

Dostalo se mi té cti, že jsem byl v několika mešitách přijat do řady zbožnosti, mohl jsem se připojit k muslimské choreografii modlitby, kdy se tělo vnořuje do vyznání. Dozvěděl jsem se, že zkušenost odevzdání začíná se samotnou formací řady, kdy se ramena propojí z obou stran s rameny sousedů. A pak svatý pohyb: uklonit se, narovnat, padnout k zemi, vstát. A znovu: Dokud necítíte, že se vám tělo mění ve vodu, částečku velké modlitební vlny, která začala dávno před vaším narozením a bude pokračovat dlouho po vaší smrti.

Ve Svaté zemi je soužití často zajišťováno vzájemným oddělením. Toto poselství posilují čtyři čtvrti jeruzalémského Starého Města — muslimská, židovská, křesťanská a arménská. Bezpečnost se měří vzdáleností mezi námi.

Mé putování toto oddělené soužití porušilo. Trval jsem na tom, že možná je i blízkost.

Během zkoumání islámu mě přátelé pozvali do an-Nusajrátu, uprchlického tábora v Gaze. Roku 1990 jsem tam sloužil jako voják a hlídkoval v tamějších úzkých uličkách. Mládež, která házela rozbité láhve a sochory, skandovala: „Amnon b’salám alék“ — Pozdravuje tě Amnon. Narážela tak na Amnona Pomerantze, armádního záložníka, který omylem zabočil do sousedního uprchlického tábora al-Burédž, kde ho dav obklíčil a upálil zaživa.

Do an-Nusajrátu jsem se vrátil o deset let později jako poutník.

Šajch Abdarrahím byl postarší vůdce malé mešity súfíjů, mystiků, kteří kladou důraz na prožitek srdcem. Uvítal mě ve své nevelké mešitě postavené naproti hřbitovu tak, aby věřící měli na očích varování před lehkovážností. Nejprve se mě pokoušel obrátit na islám, požádal mě, abych zvedl prst a opakoval po něm slova šahády, muslimského vyznání víry. Vysvětlil jsem mu, že přicházím proto, abych se dozvěděl, jak mí muslimští sousedé uctívají Boha, ale se svou vírou jsem spokojen. Šajcha jsem tím nepotěšil: Neexistuje jiná cesta k Bohu, prohlásil, než skrze Proroka.

Pak mě náhle popadl a vedl ven přes cestu na hřbitov. Vstoupili jsme do mauzolea jeho učitele a tiše postáli. Uchopil mě za ruku, vnímali jsme společné pouto smrtelnosti.

Za pár měsíců jsem se vrátil. Tentokrát se na mě šajch Abdarrahím usmíval a položil si ruku na srdce. Pravil: „Od chvíle, kdy jsme spolu šli do hrobky a drželi jsme se za ruce, jsem tě bral jako vlastního. Všechny své studenty, muslimy i židy, chovám v srdci.“

Jak se blížil konec mého ročního putování, začal jsem mít islám rád. Vážil jsem si jeho nebojácného srdce především tváří v tvář smrti. Lidé na Západě se často snaží vyhýbat doteku vlastní smrtelnosti. Muslimové jsou jiní. Dozvěděl jsem se, že islám má zvláštní schopnost vštípit svým věřícím — od těch nejprostších až po ty nejkultivovanější — upřímné vědomí vlastní pomíjivosti.

V politických debatách s Palestinci někdy slýchám: Proč se dohadujeme o tom, komu patří tato země, když jednou té zemi budeme náležet všichni? Stejné vyjádření existuje i v mé tradici. Odvaha přijmout pomíjivost by mohla napomoci tomu, aby mezi našimi národy vznikl náboženský jazyk míru jako základ politické flexibility a rezignace na absolutistické nároky.

Proč Vám to, sousede, všechno vykládám? Protože předpokládám, že jako většina Palestinců, které znám, jste zbožný, a i když možná víru nepraktikujete, jste věřící. Má cesta do Vaší víry byla pokusem, jak se naučit náboženský jazyk míru. Domnívám se, že jeden z důvodů, proč zatím selhaly veškeré dobře míněné snahy diplomatů, je, že mají sklon u obou stran ignorovat hlubokou náboženskou oddanost. Aby mohl na Blízkém východě zavládnout mír, musí nějakým způsobem promlouvat k našim srdcím.

A tak se na Vás, sousede, obracím jako člověk jedné víry na druhého.

I když své víry projevujeme odlišně, mají stejný základní pohled na svět: A sice, že neviditelné je v podstatě skutečnější než materiální, a že tento svět nevznikl náhodně, ale je (jakkoli skrytým) vyjádřením úmyslného stvoření. Že nejsme především těla, hlavní jsou naše duše pocházející z jednoty. Domnívám se, že jediné, co by mohlo být absurdnější než existence Boží bytosti, která nás stvořila a pomáhá nám, by byla představa, že zázrak života, zázrak vědomí, je náhoda.

Palestinskou společností jsem neputoval jen proto, abych se dozvěděl něco o vašem náboženském životě, ale také proto, abych se na náš konflikt pokusil podívat Vašima očima. Abych se přinutil otevřít palestinské tragédii: Roztříštění národa, jehož ustavující podstatou je dislokace a nejvýznamnější výročí připomínají ponižující porážky.

Usilovně jsem se snažil vystoupit z vlastního příběhu a čelit palestinskému historickému břemeni a křivdám, které moje strana způsobila Vaší. Setkával jsem se s lidmi, jejichž domovy zničili Izraelci, protože je postavili bez povolení — bez těch povolení, která Palestinci získají od jeruzalémské radnice jen s nesmírnými obtížemi. Naslouchal jsem vašim příběhům, četl palestinské historické knihy, memoáry a básně. V hlavě mi neustále zněl váš výklad. Ani na okamžik jsem přitom neztratil svou lásku k židovskému návratu domů — jak my Židé říkáme — který ctím jako příběh houževnatosti a odvahy, a především víry. Ale už jsem nedokázal ignorovat váš odlišný příběh o invazi, okupaci a vyhnání. Naše dva výklady ve mně existovaly společně jako protikladné verze stejného příběhu.

Dlouhá léta jsme vás v Izraeli ignorovali, zacházeli jsme s vámi jako s neviditelnými, průhlednými. Stejně jako arabský svět popíral práva Židů na to, aby se definovali jako národ, jenž si zaslouží svrchovanost, odpírali jsme my Palestincům právo na to definovat se mezi Araby jako zvláštní národ, který zasluhuje suverenitu. Abychom vyřešili náš konflikt, musíme vzájemně uznat nejen svá práva na sebeurčení, ale také na sebedefinování.

Mnozí Izraelci již přijali, že právo Vašeho lidu na národní sebedefinování je legitimní. Po první intifádě, palestinském povstání na sklonku osmdesátých let minulého století, došla řada Izraelců z mé generace k přesvědčení, že izraelská levice měla od začátku pravdu, když varovala, že okupace znamená katastrofu — jak pro vás, tak pro nás. Uvědomili jsme si, že cena za naplnění našeho historického nároku na celé území mezi řekou Jordán a Středozemním mořem je příliš vysoká. Nemohli jsme zůstat demokratickým státem a dodržovat etické židovské hodnoty, pokud bychom současně stále okupovali Váš lid, a ani jsme si to nepřáli. Nevracel jsem se domů proto, abych jinému národu upřel jeho vlastní smysl domova. Doufám, že mě uslyšíte, když říkám, že rozhodně nehodlám popírat Váš nárok nebo Vaši bolest.

Hodně Izraelců samozřejmě dál trvalo na tom, že veškerá spravedlnost je na naší straně, že nemáte žádné pádné historické argumenty. Ale právě tehdy spousta lidí změnila názor a objevil se tábor „provinilých Izraelců“. Domnívali jsme se, že odpovědnost nese Izrael jako okupant, a měl by tedy Palestincům předložit vážně myšlenou nabídku míru. Kvůli tomu jsme podporovali izraelského premiéra Jicchaka Rabina, když si 13. září 1993 na trávníku před Bílým domem podal ruku s Jásirem Arafatem, aby oficiálně zahájili mírový proces z Osla.

A pak v září 2000 přišla druhá intifáda. Tisíce Izraelců byly zavražděny nebo zraněny na našich ulicích — a další tisíce na těch vašich. Součástí izraelské krajiny se staly kostry vybuchlých autobusů. Tragédie už ve vzpomínkách ztrácejí kontury, ale jednu si pamatuji zcela jasně: Sebevražedný útočník odpálil bombu v kavárně nedaleko mé jeruzalémské kanceláře a zabil otce a dceru přímo v předvečer její svatby; svatebčané se druhý den sešli na jejím pohřbu. Rodinu jsem znal, a tak jsem navštívil dům smutku. Truchlící manželka a matka se ujala role utěšitelky; všechny, kdo přišli, uklidňovala svou vírou a odhodláním. Tehdy jsem si uvědomil, že z této země už židovský národ znovu nic nevyžene.

S manželkou Sárou jsme v těch letech vychovávali dva adolescenty. Nevynechal jsem jediné ráno, abych je na rozloučenou nepolíbil, a přitom jsem měl pokaždé pocit, že je možná vidím naposledy. Oba se opakovaně ocitli v blízkosti teroristických útoků. Třináctiletého Kobyho Mandella, kterého můj syn Gavriel znal z letního tábora, ukamenovali. Jeho tělo nalezli v jeskyni a bylo tak znetvořené, že ho identifikovali jen na základě DNA.

Izraelci a Palestinci mají naprosto odlišný názor na to, kdo může za kolaps mírového procesu, a budeme se o tom dohadovat ještě léta. Většina Izraelců, včetně mě, se domnívá, že naši tehdejší vůdci se opravdu snažili dosáhnout míru, zatímco vaši vůdci odmítli kompromis a uchýlili se k terorismu, aby rozvrátili izraelskou vůli a vymohli si další ústupky. Ať už sebevíc nesouhlasíte s izraelským výkladem toho, proč proces z Osla selhal, dnešní Izraelce nemůžete pochopit, aniž byste vzal v úvahu, jak hluboce tento výklad ovlivnil náš pohled na svět a naši politiku.

Druhá intifáda je okamžikem, kdy většina z nás — provinilých Izraelců — ztratila víru v mírové úmysly palestinského vedení. A nejen kvůli terorismu. Ztratili jsme víru, protože nejhorší vlna násilí v naší historii nastala poté, co Izrael předložil Palestincům dle našeho názoru důvěryhodný návrh — vlastně dva návrhy —, jak ukončit okupaci. V červenci 2000 se v Camp Davidu premiér Ehud Barak stal prvním izraelským lídrem, který uznal nezbytnost vzniku palestinského státu na Západním břehu, v Gaze a v palestinské části východního Jeruzaléma, jakožto hlavního města tohoto státu. Izrael se hodlal zavázat k tomu, že odstraní desítky osad a z domovů vystěhuje desítky tisíc osadníků. Tehdy ještě neexistovala zeď, a jakákoli postavená bariéra by byla normální hranicí, oddělující svrchovaný Izrael od svrchované Palestiny. Nespravedlnosti, které k okupaci nevyhnutelně patřily, by skončily. Ale Arafat tuto nabídku odmítl a žádnou vlastní nabídku nepředložil.

Když jednání v Camp Davidu skončila neúspěchem, Izraelci a Palestinci se dohadovali, zda Izrael skutečně učinil vážně myšlenou nabídku. Ale pak, o šest měsíců později, v prosinci 2000, představil prezident Bill Clinton vlastní mírový plán, v němž Barakovu nabídku z Camp Davidu ještě rozšířil: Místo Barakových jednadevadesáti procent území z celku, který Palestinci požadovali, nabídl devadesát pět procent. Zahrnul i kompenzační výměny půdy a také silnici přes izraelské území, která by spojila Západní břeh a Gazu. A znovu — Barak souhlasil a Arafat nabídku odmítl. Clinton později Arafata obvinil, že za zhroucení mírového procesu může on.

Pro mnohé Izraelce, kteří věřili v řešení konfliktu, to byla zdrcující chvíle. Znám Izraelce, kteří obětovali své kariéry tomu, že přesvědčovali spoluobčany o tom, že palestinské vedení chce mír s Izraelem a jediné, co musíme udělat, je učinit důvěryhodnou nabídku a vaše strana ji přirozeně přijme. Tragédie izraelské levice spočívala v tom, že se jí skutečně podařilo přesvědčit velkou část naší veřejnosti, aby tomu uvěřila. A pak nám mírový proces doslova vybuchl do tváře.

Roku 2008 izraelský premiér Ehud Olmert nabídl palestinskému vůdci Mahmúdu Abbásovi téměř úplné stažení z teritorií a územní výměny. Abbás neodpověděl. Dnešní obyčejní Izraelci zoufale chtějí vést normální životy v normální zemi v míru se svými sousedy a levičáky, kteří pořád tvrdí, že palestinští vůdci chtějí mír, považují za pomatence.

Násilí během druhé intifády bylo hrůzné, a motiv, který za ním stál, byl pro Izraelce stejně znepokojivý: Popření práva židovského lidu na to, aby existoval jako svrchovaný národ v jakékoli části země, již spolu sdílíme; popření myšlenky, že tuto zemi mají společně obývat dva národy. Zažili jsme terorismus jako vyjádření hlubšího chorobného jevu: úmyslu zničit židovskou přítomnost v této zemi. Nikoli vzpouru proti okupaci, ale vzpouru proti izraelské existenci.

Slyšel jsem Palestince říkat, že neměli jinou možnost než bojovat proti okupaci násilím. Izraelci vnímají opačnou dynamiku: Z naší perspektivy nevytváří okupace teror, ale teror okupaci prodlužuje, neboť přesvědčuje Izraelce, že ať uděláme cokoli, nakonec vždycky přetrvá násilí proti nám. Právě to se koneckonců stalo, když se roku 2005 Izrael stáhl z Gazy, vyklidil všechny osady a armádní základny. Přesto byly během následujících let z tohoto území na izraelské čtvrti podél hranic vypáleny tisíce raket.

Palestinští vůdci neustále říkají svému národu, že Izrael nemá jako stát historickou legitimitu. Tito vůdci nás přesvědčili, že konflikt se v podstatě netýká hranic nebo osad, Jeruzaléma a svatých míst. Týká se našeho práva tu být, a to v jakýchkoli hranicích. Našeho práva být považováni za národ. Za původní národ.

Ochabování izraelské levice změnilo na jednu generaci politiku mé vlasti. S dramatickým zhroucením procesu z Osla se vrátila k moci pravice. Izraelský mírový tábor, který dokázal v devadesátých letech přivést do ulic stovky tisíc demonstrantů, se teď zmůže sotva na pár tisíc.

Řada Izraelců samozřejmě pochopila, že naše strana má na té strašlivé patové situaci, v níž se oba naše národy ocitly, velký podíl. Během procesu z Osla jsme pokračovali ve výstavbě osad, čímž jsme podkopali důvěru vašeho lidu v naše odhodlání dosáhnout řešení a posílili jsme palestinský pocit bezmoci. Ale když nastal rozhodující okamžik, jenž mohl konflikt ukončit, naši vůdci řekli ano, a palestinští vůdci řekli ne.

Mluvím o tom proto, že právě tohle byla chvíle, která změnila izraelskou společnost a změnila i mě. Vysvětluje, jak mohu žít s morálním břemenem okupace. Jak mohu žít se zdí před svým oknem.

S putováním palestinskou společností jsem musel skončit. Začalo to být příliš nebezpečné: Izraelcům, kteří vstoupili na území kontrolované Palestinskou samosprávou, hrozilo, že je zlynčují. Nakonec Izrael svým občanům zakázal do těchto oblastí vstupovat. Vztah, který jsem si s Palestinci vytvořil, se vytratil.

Když na počátku nového tisíciletí vybuchovaly lidské bomby, souhlasil jsem jako většina Izraelců s tím, že je třeba vybudovat bariéru oddělující Západní břeh od Izraele, Váš kopec od mého kopce. Byl to zoufalý pokus, jak ukončit tu neúnosnou snadnost, s níž mohli sebevražední atentátníci přecházet ze Západního břehu do samotného Izraele, nastupovat do našich autobusů, vcházet do našich kaváren.

A zafungovalo to. Když se vybudovala zeď, vlna sebevražedných bombových útoků skončila. Bariéru vnímám jako způsob, jak zajistit svým dětem bezpečnost a sobě možnost přežít na Blízkém východě. Ocitl jsem se v situaci, kdy jsem vděčný zdi, kterou nenávidím. Cítím, že jinou možnost nemám.

Druhá intifáda vyčerpala mou schopnost přesahu; nedovedl jsem si představit, že bych k vám dokázal jakýmkoli způsobem znovu putovat. Už jsem nechtěl naslouchat vašim příběhům, nárokům, křivdám. Chtělo se mi zařvat na Váš kopec: Mohlo to být jinak! Buďte nám partnery, jednejte o kompromisu! A podívejte se na mě, uznejte mou existenci! I já mám svůj příběh.

Když vidím, jak palestinská média vykreslují můj národ a jeho historii, je mi do pláče. Připadá mi, že při vší ideologické různorodosti spojuje palestinská média jedna myšlenka, a to, že Židé nejsou žádný národ a nemají právo na stát. Stejný vzkaz vysílají dětem palestinské školy a mešity. Ve starověku tu žádní Židé nežili, to je pouhá sionistická lež. Neexistoval Chrám. I holokaust je sionistický výmysl, který měl zajistit, aby Západ podpořil vznik Izraele. Podle výkladu, který převládá na vaší straně, jsem patologický lhář bez historie, zloděj bez jakýchkoli práv na jakoukoli část této země, cizinec, který sem nepatří.

Izrael a Židé jsou ve vašich sdělovacích prostředcích běžně zobrazováni jako monstra. To my jsme způsobili 11. září 2001, spolupracovali jsme s nacisty za holokaustu, který se nikdy neudál, to my zabíjíme Palestince, abychom získali jejich orgány, a dokonce manipulujeme s přírodou, abychom zapříčinili ekologické katastrofy. A nemusím ani zdůrazňovat, že v tajnosti ovládáme svět.

Znám Palestince, které démonický portrét Židů odpuzuje a kteří bez problémů připouštějí, že jsme lapeni ve sporu mezi dvěma oprávněnými výklady. Doufám, že Vy k nim patříte. Ale moje perspektiva se do vašich hlavních médií nedostane, je v nich zakázána. Každý hlas, jenž by jen naznačil legitimnost židovského příběhu — souběžně, nikoli místo palestinského výkladu — je umlčen.

Jak bychom se mohli usmířit, když vůbec neexistuji, když nemám právo existovat?

Fyzická zeď vyjadřuje ještě hlubší zeď, která se tyčí mezi námi. Nedokážeme se shodnout na nejzákladnějším společném jazyku. Já vnímám svou přítomnost zde jakou součást návratu původního vykořeněného národa a znovuzrození židovského státu jako akt historické spravedlnosti a nápravy. Být Žid v Jeruzalémě pod svrchovanou izraelskou vládou je pro mě zdrojem povznesení, náboženské inspirace.

Vaše přítomnost v této zemi patří k jejím základům. Palestinci často sami sebe srovnávají s olivovníky a vaši zakořeněnost v této krajině a lásku k ní beru jako vzor.

Jak vidíte Vy mě? Jsem ve Vašich očích součást kolonialistické invaze, která byla historickým zločinem a náboženským znesvěcením? Nebo dokážete chápat zdejší židovskou přítomnost jako autentickou, stejně jako tu svou? Lze mé bytí v této zemi vnímat jako olivovník vyrvaný z kořenů, který byl vsazen zpět na své místo?

Jak konflikt mezi námi sílí, zeď jako by se stále hlouběji zapouštěla do krajiny, jako by ji do sebe vstřebávaly domy a kopce, dokonce i proměnlivé světlo. Někdy zmizí úplně: Mé oči se ji naučily nevidět. Bydlím tak vysoko, že ji mohu přehlédnout a pozorovat až poušť za ní. V takových chvílích se mi téměř daří vymanit se z omezení a radovat se z prostoru.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dopisy přes zeď.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.