Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

Suzanne Enoch: Všude samý Skot

Vydání první

Copyright © 2019 by Suzanne Enoch

All rights reserved

Images and Cover Art Illustration by Period Images, Pi Creative Lab and RevArt7. Cover Text by Ricardo.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2373. publikaci

Přeloženo z anglického originálu It’s Getting Scot in Here

vydaného nakladatelstvím St. Martin’s Press, New York v roce 2019

Český překlad © 2020 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1412-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1413-6 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Suzanne Enoch

Všude samý Skot

První díl série

Prostopášní Skotové

Věnováno mé mámě,

která si pořád vytrvale kupuje

výtisky všech mých knih, aby bylo jisté,

že si udržím výnosnou práci.

Miluju tě, màthair.

Prolog

Bylo, nebylo – přesněji řečeno, bylo v květnu 1785 – Angus MacTaggert, hrabě Aldriss, odcestoval ze Skotské vysočiny do Londýna hledat bohatou nevěstu, aby zachránil své milované, ale chátrající panství. Aldriss Park byl majetkem MacTaggertovy rodiny už od časů Jindřicha VIII., kdy Domnhall MacTaggert, přestože byl katolík a ženatý, veřejně prohlásil, že Jindřich by měl mít dovoleno oženit se, s kolika děvčaty chce, dokud mu jedno z nich neporodí syna. Aldriss Park byl odměnou čerstvě jmenovaného hraběte za jeho podporu a pochopení.

Následujících dvě stě let Aldriss vzkvétal, dokud nezačal pustnout pod tíhou špatných sklizní, věčně zasahujících Anglánů a jejich nových předpisů a náklonnosti MacTaggertových samotných k pití, hazardu a divokým investicím (včetně projektu jednoho z prvních bicyklů, kde řidič seděl mezi dvěma koly; bohužel postrádal brzdový mechanismus a po sérii nehod bezmála vyvolal válku uvnitř MacTaggertova klanu Rossů).

Když roku 1883 zdědil titul Angus, uvědomil si, že starý hrad potřebuje daleko víc než jen nový nátěr, aby nedošlo k jeho fyzické zkáze a bankrotu. A tak se odhodlal vstoupit mezi nepřátelské Anglány a získat bohatou nevěstu. Angličané už jemu a jeho lidem způsobili v průběhu staletí dost problémů, tak mu můžou sakra jednou pomoct něco napravit.

Druhý den svého pobytu v Londýně se setkal s úchvatnou Franceskou Oswellovou, jedinou ratolestí Jamese a Mary Oswellových, vikomta a vikomtesy z Hornfordu – kteří měli víc peněz než Midas a houf velmi dobrých právníků – na maškarním plese, kam přišel v kostýmu býka a ona jako labuť. Navzdory nelibosti téměř všech obyvatel Mayfairu se do sebe Angus a Francesca okamžitě šíleně zamilovali a o deset dní později se vzali na základě zvláštního povolení.

Týden poté Angus odvezl Francesku na Vysočinu do Aldriss Parku, kde nalezla velmi málo civilizace, velmi mnoho ovcí a manžela, který se radši rval, než tančil; on zjistil, že právníci jejího otce zařídili, aby peníze Oswellovy rodiny zůstaly v rukách Francesky. To vedlo k několika obrovským hádkám, protože nic na světě není výbušnější než spor zchudlého skotského lairda s nezávisle bohatou anglickou dámou ohledně pozemků po jeho předcích.

Během následujících třinácti bouřlivých let panství prosperovalo a Francesca porodila Angusovi tři syny – Colla, Adena a Nialla – a s každým dítětem v ní narůstaly obavy, že tohle není život pro civilizovaného člověka. Chtěla odvézt chlapce zpátky do Londýna, aby získali řádné vzdělání a vedli řádný život, ale Angus to odmítal a prohlašoval, že co bylo dost dobré pro něj, bude dost dobré i pro kluky.

Když roku 1798 přišlo na svět čtvrté dítě, dcera, ocitla se Francesca v bodu zlomu. Žádná její dcera nebude vyrůstat s necivilizovaným akcentem v drsném kraji, kde bude k posměchu řádné společnosti a nebude se hodit za manželku nikoho jiného než pastýře nebo sběrače rašeliny. Angus odmítl pustit chlapce, ale dovolil Francesce vrátit se do Londýna s malou Eloise – pod podmínkou, že bude nadále přispívat na údržbu panství.

Francesca zdráhavě souhlasila, ale vzhledem k tomu, že držela kasu, kladla si vlastní podmínky ve snaze udržet si trochu vlivu na své divoké synky: všichni tři chlapci se musí oženit dřív než jejich sestra, musí si vzít řádné Angličanky a nejméně jeden z nich musí mít za ženu tu, kterou mu vybere ona.

Věděla, že Angus je bude vychovávat, jak se mu zlíbí, ale byly to také její děti, přisámbohu, a hodlala se postarat, aby vedly aspoň trochu spořádaný život podle jejích představ – koneckonců byla dcerou vikomta a od jejích potomků se budou určité věci očekávat. Nehodlala dopustit, aby na ně její londýnští sousedé hleděli jako na nevzdělané divochy, a zůstávala odhodlaná dál figurovat v jejich životě.

Aby si vynutila svou vůli, přesvědčila (nebo spíš přemluvila) Anguse podepsat dohodu, jež obsahovala toto ujednání: jestliže se mladá Eloise MacTaggertová skutečně provdá dřív než některý z chlapců, Francesca ukončí tok veškerých financí na panství. Pokud by vytrvale vzdorovali, zaplatí za to vysokou cenu.

Angusovi nezbylo než souhlasit a vzhledem k tomu, že v době Francesčina odjezdu bylo nejstaršímu Collovi teprve dvanáct a Eloise byla ještě maličké škvrně, klidně by se vsadil, že bude mít čas znovu vyjednávat. Angus a Francesca zůstali manželi, ale ani jeden z nich neustoupil natolik, aby ještě někdy druhého navštívil. Pokud šlo o chlapce, matka je opustila.

Na jaře 1816 obdržel Angus od Francesky dopis oznamující zasnoubení jejich dcery a okamžitě zkolaboval. Doufal původně, že si jeho synové už touhle dobou dávno najdou skotská děvčata a dokáží matce, že nakonec nemůže ovládat jejich životy, ale mládenci byli vzpurní a nedalo se na ně spěchat. Teď už bylo podle všeho pozdě.

Povolal syny ke svému, jak se zdálo, smrtelnému loži a ke všemu se přiznal – že panství financuje Francesca, ke zkázonosné smlouvě a že Francesca natahuje spáry, což označil za typické pro všechny Angličanky a jejich slabošské, ulpívavé, rdousivé povahy. V zájmu majetku a svých nájemců musí mladí muži odjet do Londýna. Ihned. Nemá smysl se zdržovat ani tím, že by ho uložili do hrobu, natožpak po něm drželi smutek, protože Francesca by takové odklady neomluvila a oni se musí oženit dřív než jejich sestra.

Chlapci – teď už dospělí muži – nebyli nijak nadšení náhlým odhalením povinností a pravidel, které na ně uvrhla žena, již si sotva pamatovali. Protože to byli svéhlaví, svobodomyslní a mimořádně hezcí muži, zvyklí dělat si všechno po svém a rozhodně ne se sklánět před požadavky nějaké slabomyslné Angličanky, rozhodli se odjet do Londýna ne proto, aby poslechli, ale aby přechytračili svou matku a zhatili veškeré plány, které s nimi má. A tak, milý čtenáři, začíná náš příběh.

Kapitola jedna

„Cítím hnojůvku až sem.“ Niall MacTaggert zastavil svého hnědáka, valacha Kelpieho, na vrcholku nízkého kopečku. „Při svatém Ondřeji,“ zamumlal a seskočil na zem. Podívaná, kterou měl před sebou – rozlehlá spleť zamlžených, kouřem zahalených ulic, přičemž špice kostelních věží tu a tam představovaly jediné kousíčky, jimž se podařilo vymanit z šedi a zabodnout se do zatažené oblohy – oplývala pachy i zvuky, které ani neuměl popsat slovy. „Viděli jste někdy něco podobného?“

„Ne.“ Jeho nejstarší bratr Coll, vikomt Glendarill, setrval v sedle svého mohutného fríského hřebce Nuckelaveeho, ale předklonil se a zkřížil zápěstí na hrušce sedla. „Hádám, že jsme našli peklo.“

Zatímco civěli na hlučnou, zamlženou bažinu, dojel k nim Niallův druhý starší bratr Aden. „Najít si tady nevěstu není první věc, co mě napadá,“ poznamenal a poplácal svého ryzáka, plnokrevníka Lokiho, po plecích. „Hádám, že bychom měli zachránit naši sestru z tohohle morového hřbitova a vyrazit na Vysočinu.“

„A poslat ji do kláštera,“ dodal Niall. „Jestli jí dokážeme zabránit ve vdavkách, nemáme důvod nosit pugéty a číst básně nějaké mdlé anglické skleníkové květince.“

Takový plán už navrhoval, ale Coll ho přehlasoval a trval na tom, že by všichni tři spojenými silami měli přesvědčit Francescu Oswell-MacTaggertovou, aby smlouvu roztrhala. Coll odjakživa upřednostňoval boj, přímou konfrontaci před delikátností nebo lstí. A jeho metody byly obvykle úspěšné – hlavní důvod, proč Niall a Aden souhlasili, že to zkusí.

Niall se otočil a zjistil, že čtveřice předjezdců a dva valníky zavazadel, které je doprovázejí, už jsou na dohled. Celé to vypadalo působivě, což byl účel; všem bylo známo, že žádný Anglán daleko necestuje, aniž by ho doprovázela polovina jeho pozemských statků. Teď však musel brát v úvahu, že nutnost znovu to všechno balit by značně zpomalila jakýkoli útěk, o který by se snad pokusili. Ovšem na druhé straně, vždycky si můžou nechat vycpat jiného jelena, kdyby tu museli nechat toho, kterého si vezou s sebou.

Většina ostatního nákladu byla téměř stejně zbytečná. Nicméně Francesca tvrdila, že touží po přítomnosti svých synů. Inu, jsou tady. Všichni tři. A ani jeden nemá náladu spolupracovat. Niall vložil nohu do třmenu a znovu nasedl na Kelpieho, zatímco se jeho bratři vraceli po vymleté, blátivé cestě k valníkům. Londýn. Radši by přebrodil rašeliniště, než aby strávil hodinu v Londýně. Tatík však podepsal nějaký papír a pak po sedmnácti letech odmítl vstát z lůžka – podle svého tvrzení z úmrtního lože – aby se přidal ke svým synům a diskutoval o tom. Angus MacTaggert, hrabě Aldriss, hlučný obr a skotský válečník, se zjevně příliš bál své odloučené manželky, než aby opustil své panství a spočinul na ní pohledem. Ne že by to Angus někdy přiznal.

Za slunného dne, pokud tu něco takového existovalo, by duby a jilmy roztroušené podél cesty mohly skýtat příjemný stín. Dnes hlavně budily v Niallovi stesk po borovicích a členitých, zasněžených vrcholcích Vysočiny. Kristepane, opravdu uplynulo teprve pět dní od chvíle, kdy je viděl naposled? Bylo tu tepleji, nebo aspoň vítr, i když v něm bylo cítit déšť, nebyl tak mrazivý, až to člověku pronikalo do kostí.

Zařadil se vedle Adena, Coll na svém ohromném černém válečném oři byl pár kroků před nimi. Jízdní doprovod sloužil spíš jako podívaná než co jiného; pochyboval, že by se nějakému zatracenému anglánskému lapkovi chtělo přepadnout bratry MacTaggertovy. Přesto se musel někdo loudat za valníky a chránit vycpaného jelena a jejich holicí soupravy. Velkolepý příjezd nic nezmění na faktu, že opustili churavého otce a rušnou sezonu bahnění ovcí a setí obilí, že museli odložit Skotské hry, jež byly červnovou tradicí už dvě stě let, a desítky dalších věcí, jimiž bylo třeba se zabývat. A taky pěkné hejno mladých dam, které budou želet jeho nepřítomnosti.

„Víš přece, že když takhle zkameníš, stovka děvčat zahyne smutkem.“

Niall vrhl na Adena pohled úkosem. „Jestli budu nucený oženit se s nějakou našpulenou květinkou z jihu, ta stovka děvčat zahyne smutkem a navíc osamělostí. Dokonce i ty, co pronásledují tebe, by se mohly třeba i celou minutu mračit, až se dočtou o tvých oddavkách.“

„Nepodceňuj to, jak Coll vůbec není nadšený z toho, že by mu nevěstu vybírala Francesca.“

„Ano. Chvála ďáblu, že si vytáhl nejnižší kartu. Překvapuje mě, že mu ještě zbyly nějaké zuby při tom, jak jimi už pět dní skřípe.“

S letmým pohledem na bratrova záda vytáhl Aden z kapsy kabátu balíček karet a jednou rukou ho zamíchal. „Hádám, že za nás bude bojovat usilovněji, když má sám na krku smyčku.“

Pobavený výraz, který letmo přelétl Adenovou tváří, když strkal karty zpátky do kapsy, mohl znamenat pouhou pochvalu za vtip, anebo mohl být také jedním z jeho vzácných přiznání ke lsti. Ať tak nebo tak, Niall byl zčistajasna rád, že není v kůži současného vikomta Glendarilla. Bylo už tak dost děsivé mít přikázáno vybrat si anglánskou nevěstu; aby mu děvče, s nímž se má oženit, vybírala žena, kterou sedmnáct let neviděl, to už by stačilo, aby uvažoval o útěku do kolonií bez ohledu na to, jaké následky to bude mít pro Aldriss Park.

Roztroušené farmy vystřídaly hustě napěchované obchody, podniky, hotely, hostince, nevěstince, taverny a majestátní domy, tyčící se z mlhy jako obří strmé rokle a sahající do půl cesty k obloze. Spolu s budovami se dostavili lidé, pokřikující se stovkou různých akcentů a v několika jazycích, nabízející pomeranče, ryby, paštiky, zboží z dalekého Orientu a sami sebe. Tak tohle byli ti civilizovaní, co se otáčeli a zírali na trojici jezdců, když je míjela – jako by horalé byli cizokrajní ptáci. „Je to blázinec,“ zahučel a přitáhl Kelpiemu uzdu, aby se vyhnul téměř na kost vyhublému děvčátku, které v podřepu sbíralo do vědra koňský trus.

„Co je při svaté Markétě tohle?“ Aden ukázal koncem otěží k nároží ulice.

Niall sledoval zrakem gesto a zpozoroval vysokého, hubeného muže oděného v citronově zelené kazajce tak těsné, že nemohl zvednout paže výš než do úrovně loktů. Cípy límce košile, bílé a tuhé, se mu zarývaly do ušních lalůčků a blond vlasy měl nakadeřené víc než ovčí rouno. Kalhoty měly barvu paví modři, vesta byla žlutě a zeleně vzorovaná a černé holínky, které měl na nohou, se leskly jako vodní hladina a podpatky u nich byly vysoké jako koňská kopyta. „Jednoho takového jsem viděl v módním katalogu, co měla Eppie na nočním stolku,“ odpověděl Niall. „Tomu se, Adene, říká dandy.“

„Jsem tak ohromený, že se tě ani nezeptám, cos dělal v ložnici Eppie Androwové. Dandy. Myslíš, že může chodit?“

„Jestli dělá dost mrňavé krůčky, tak ano. A víš zatraceně dobře, co jsem dělal v Eppiině ložnici. Je mi čtyřiadvacet, ne jedenáct.“

Coll před nimi nahlížel do složeného papíru, pak zamířil rovnou do užší, klidnější ulice. Domy tu byly větší a neměly společné zdi, zato víc oken a vzadu úhledné zahrady. O pár ulic dál už měly domovy krátké příjezdové cesty, zastřešené vchody, aby se dalo vystoupit z kočáru a nezmoknout, a zahrady vzadu lemovaly stáje.

Ačkoliv byl Coll zpočátku proti, vzkázali předem, že MacTaggertovi bratři cestují do Londýna. Niall chápal výhody toho, kdyby Francescu Oswell-MacTaggertovou překvapili, zaskočili a možná i vyděsili natolik, aby tu zatracenou smlouvu roztrhala. Na druhé straně poslala dopis s oznámením Eloisina zasnoubení, takže bude mít celkem jasnou představu, že její synové dřív nebo později dorazí. A jeho osobně nijak nelákala představa noclehu ve stáji, protože pro ně nebudou připravené pokoje.

Klusali podél malého parku, kde si hrála mrňata v šatičkách s volánky nebo v krátkých kalhotkách spolu se ženami oděnými v čepečcích a usedlých šatech – chůvami, jak se domníval – a pak je Coll vedl do další ulice. Teď je obklopoval labyrint popínavých růží a litinových bran, ne tak namačkaných k sobě jako v okolních ulicích, ale stejně tísnivých. Když Coll konečně zastavil Nuckelaveeho, Niallovi se poněkud ulevilo; uměl si představit peklo, kde člověk donekonečna projíždí ulicemi přecpanými květinami a hledá hospodu, která se nikdy neobjeví.

„Tady,“ zabručel laird Glendarill s pohledem upřeným na majestátní šedý dům na pravé straně.

„Napiš mi adresu, než odtud zase vyjdeme,“ požádal Aden. „Jinak to už nikdy nenajdu.“

„Při troše štěstí budeme zpátky doma dřív, než se to naučíš nazpaměť,“ opáčil nejstarší bratr a pobídl velkého černého válečného oře na půlkruhovou příjezdovou cestu. „Zdravíme dům!“

Domovní dveře se otevřely. Z domu před nimi začali vybíhat sloužící, služky a kuchyňské pomocnice i lokajové si halabala upravovali čepečky a kabáty, jak se hnali ze dveří. Niall krušných šest vteřin uvažoval, zda nezapálili dům a neprchají, aby si zachránili holý život, ale pak mu došlo, že se řadí do dvojstupu po obou stranách dveří. Rychle počítal – bylo jich patnáct. S takovým množstvím sloužících si člověk ani nemusí sám držet kapesník, když smrká.

„Vysloužili jsme si přehlídku,“ konstatoval Aden. „Myslíš, že to dělají pokaždé, když se někdo přiblíží k domu?“

Niall potlačil úsměv. „To by mi nepřipadalo moc praktické, ale Angličané jsou každopádně dost velcí blázni.“

Muž s úzkými rameny, oděný nanejvýš po gentlemansku, se uklonil, když se všichni tři seřadili v sedlech vedle sebe. „Vítejte v Oswell House, lorde Glendarille, pane Adene, pane Nialle.“ Ostatní sloužící se v řadě uklonili a udělali pukrlata ve velmi působivém unisonu. „Lady Aldrissová vás očekává uvnitř.“

Za nimi zahnul na příjezdovou cestu první valník a zastavil, druhý hned za ním. Charles a Wallace, dva muži sedící vedle vozků a přivezení pouze pro jeden účel, vstali a vytáhli zpod dřevěných sedátek dudy. Na Collův pokyn a po několikerém falešném zakvílení, aby se měchy naplnily vzduchem, spustili naplno „The White Cockade“. Teď už to působilo jako pořádné uvítání.

Niall sesedl a předal Kelpieho otěže ohromenému mládenci v livreji stájníka. Okna sousedních domů se začala otevírat, služky a lokajové a každý, kdo byl na doslech, se snažili zjistit, co dělá takový hluk. Ještě před prvním refrénem se shromáždil na ulici za nimi dav, tleskající do rytmu rejdováku.

„Hádám, že jsme moc nastrojení,“ poznamenal Aden, když předával Lokiho dalšímu stájníkovi.

Při svatém Ondřeji, v Oswell House jako by měli jednoho pacholka pro každého koně ve stáji. „To byl účel, ne?“ Niall si narovnal plášť z liščí kožešiny a zařadil se k bratrům. Šarlatový tartan s výraznými liniemi černé a zelené, barvami Rossova klanu, musel být určitě nejvelkolepější a nejzářivější z celé Vysočiny. A protože všichni tři muži přesahovali výškou metr osmdesát, rozhodně se nedali přehlédnout – ani splést s někým, kým nebyli.

„Nepůjdete…“ Majordomus si odkašlal. „Nepřejete si vstoupit dovnitř?“ opakoval hlasitěji.

„Ještě nezahráli ‚Killiecrankie‘,“ opáčil Coll. „A nepředstavil jste nás všem těm lidičkám, co se tak pěkně seřadili, aby nás pozdravili.“

Protože Niall nespouštěl oči ze dveří, uviděl Francescu Oswell-MacTaggertovou, hraběnku Aldrissovou, jen co vyšla z šera. Bylo mu teprve sedm let, když ji naposled spatřil, ale poznal by ji mezi stovkami jiných. Ano, černé vlasy jí prokvetly šedí a andělská tvář, kterou si vybavoval, se trochu rozšířila, ale byla to ona. Po pravdě řečeno, jediné, co nečekal, bylo, že bude tak… droboučká. Temenem hlavy mu sahala sotva k rameni.

Pomalu vyšla ven a zastavila se přede dveřmi. Její tmavě modrá toaleta by ve slunečním svitu nejspíš jiskřila, ale dnes slunce nesvítilo. „Jak vidím, nebudu muset informovat sousedy, že přijeli moji synové,“ pronesla hlasem s tím klidným, sofistikovaným akcentem, který mu jako škvrněti připadal velice exotický. Teď zněl pouze anglicky. Na rozdíl od jeho. „Děkuju vám za to.“

„Ano, jsme tady,“ přimhouřil oči Coll. „Díky vašim výhružkám, Francesco. Podařilo se vám dostat tátu na smrtelné lože a mě odvést od oprav odvodňovacích stružek, ale přivedla jste nás sem z Vysočiny.“

Ruka jí vylétla k hrdlu a k jemnému zlatému náhrdelníku, pak ji zase spustila. „Váš otec zesnul?“

„Touhle dobou už možná ano. Museli jsme přísahat, že neprodleně vyrazíme na jih, abychom neriskovali zkázu Aldrissu, takže nemáme zdání, jak to je. Pogan – náš majordomus, pokud jste nezapomněla – nám má vzkázat.“

„Nezapomněla jsem na Pogana,“ odpověděla. „Ani na Angusovu nelásku k Londýnu. Dokud nedostanu jiné zprávy, budu považovat jeho žertíky se smrtelným ložem právě jen za to – za žert.“ Zamnula si ruce, nadechla se a ustoupila ke straně dveří. „A teď. Vzhledem k tomu, že budoucnost Aldrissu záleží na tom, zda splníte má přání, přeju si, abyste šli dovnitř.“

Niall vrhl kradmý pohled na Colla a Adena. V devětadvaceti letech si současný vikomt Glendarill a budoucí hrabě Aldriss pamatoval Francescu nejlépe; bylo mu koneckonců dvanáct, když odjela do Londýna. Coll měřil metr devadesát a muži – natožpak ženy – mu obvykle neodporovali. Ještě méně se jich pokusilo mu rozkazovat. Tohle sice nebyl rozkaz, ale moc nechybělo. Niall se v duchu ptal, zda si Francesca uvědomuje, že právě pozvala býka do sklenářství. Rozhněvaného býka.

Coll se střetl s Francesčiným pohledem, pak se otočil zády k domu. „Hrajte dál, mládenci,“ zavolal a pak hvízdl, aby valníky vjely na příjezdovou cestu. „Musíme nastěhovat dovnitř sakra velkou horu zavazadel a radši budu poslouchat dudy než hekání lokajů.“

„Nebo sousedů, hádám,“ zamumlal Niall. Nevkládal velkou naději v Collův plán nakráčet hlavními dveřmi do Oswell House, zařvat, aby si Francesca koukala rozmyslet své plány, protože bratři MacTaggertovi se před nikým neskloní, a pak odpochodovat zpátky na Vysočinu. Zřejmě tu budou trčet přinejmenším pár dní.

Vzhlédl k padesátce oken, jež zdobila průčelí velkého domu. Žádný z uplynulých šesti dnů neproběhl podle jeho očekávání, ačkoliv jízda ze Skotska ho bavila. Místo utkání tváří v tvář by si on raději vybral nějakého právníka se sídlem v Londýně, aby bojoval s Francesčinou dohodou. Jiný Angličan by měl větší šanci najít cestu ven z anglické smlouvy než Coll a jeho záliba v otevřeném boji. Tenhle návrh byl samozřejmě taky přehlasován, protože všichni vědí, že horal nemůže Anglánovi věřit. Ani když je to jeho zaměstnanec.

Ať tak nebo tak, nikdy se nebránil působit problémy. Zatímco Coll a Aden vydávali rozkazy svému doprovodu a personálu Oswell House, vystoupil po dvou nízkých schodech k hlavnímu vchodu. „Prý jsem vás znal, když mi bylo sedm let,“ zaševelil a natáhl ruku, když se k němu Francesca otočila. „Já jsem Niall.“

Obrátila se k němu a udělala rychlý krůček vpřed, pak se zase zarazila. Být MacTaggertem na Vysočině znamenalo setkávat se s mnoha muži, kteří si chtěli získat reputaci na jeho úkor, prokázat svou sílu nebo moc či bohatství tím, že se ho pokusí srazit na lopatky nebo do hrobu. Naučil se obratně určovat, kdo představuje skutečnou hrozbu a kdo se ve skutečnosti zlobí nebo bojí nebo je – s největší pravděpodobností – opilý. Tak poznal, že právě zasadil Francesce Oswell-MacTaggertové úder a že jí ublížil. Obvykle sice neměl ve zvyku bojovat se ženskými, jenže ona si začala.

Zvedla trochu bradu, znovu se dala do pohybu a uchopila jeho podanou ruku. „Nemusíš se mi představovat, Nialle. Pro všechno na světě.“ Prsty se jí maličko třásly, ale když je chtěl pustit, sevřela ho pevněji. „Čekala jsem, že budeš zrzavý.“

Pokrčil rameny a prohrábl si volnou rukou přerostlou změť, která mu visela do očí. „Ztmavly. Jsou převážně hnědé, jen na slunci tu a tam probleskne kousíček ohně.“

„Byl jsi hezký chlapeček, ale nebesa. Polovina londýnských dívek ti padne k nohám. A ty tvoje oči – máš je hodně podobné jako tvá sestra, víš. Takové světle šedozelené, jako čerstvé listí na slunci.“ Vztáhla ruku k jeho obličeji.

Niall vstoupil bokem do domu, osvobodil svou ruku a vyhnul se jejímu pohlazení jediným pohybem. Jeden pozdrav nedělá přátele, ani rodinu. V nejpřísnějším smyslu slova z nich udělal známé. Ano, tak to je – sotva se seznámili pod pohrůžkou, že Francesca má ve svých rukou peníze, které můžou rozhodnout o budoucnosti panství a všech jejich nájemců. A také o jeho budoucnosti.

„Připadá mi,“ zaševelil Aden a vstoupil mezi ně do dlouhé, tmavé vstupní haly, „že jestli jste byla zvědavá na barvu Niallových vlasů nebo na jeho hezké oči, mohla jste tu zvědavost celkem snadno ukojit. Třeba návštěvou. Nebo dopisem.“ Prostřední z MacTaggertových bratrů si nadhodil nestvůrnou vycpanou kančí hlavu, připevněnou na dubové desce. „Kde budu noclehovat?“

Hubený majordomus cupital v patách za Adenem. „To… Snad by vám to mohl odnést někdo z lokajů, pane. Johne? A…“

Aden ho ignoroval, vydal se vzhůru po širokém elegantním schodišti a zastavil se na odpočívadle, odkud vedly schody do levého a pravého křídla. „Řekněte mi kudy, nebo si prostě vyberu pokoj, který se mi zlíbí.“

„Smythe, ukažte Adenovi jeho ložnici,“ pronesla Francesca.

„Ovšem, mylady.“

„Ach, vy si pamatujete mé jméno, Francesco,“ protáhl štíhlý sedmadvacetiletý mladík. „Ale na druhé straně, říká se, že jsem nezapomenutelný.“

„Až si uložíš svou trofej, přijď za námi do ranního salonku,“ nařídila hraběnka, otočila se a zamířila do pokoje hned vedle vstupní haly. „Nialle, prosím, pojď se mnou, ano?“

Je tedy čas maličko prozkoumat terén. Niall vykročil za ní, pak se prudce zastavil, když mu na rameno dopadla těžká dlaň. „Tys jí potřásl rukou,“ zamumlal Coll.

„A představil jsem se, jako bychom se ještě nikdy nesetkali. Jsem šarmantní, jestli si vzpomínáš. Ale nejsem zrádce.“

„Na to nezapomínej, bràthair. Slyšels tátovo varování. Vypadá sice jako kytička, ale mnohý muž už se utopil v něžném hlásku a slzách. Jestli na to nemáš žaludek, ustup. Aden a já to zvládneme.“

Kdyby se měli řídit tím, jak Angus MacTaggert naposled popisoval svou odloučenou manželku, tím, co jim sděloval, jak sám tvrdil, ze smrtelné postele, pak byla Francesca Oswell-MacTaggertová uplakaná, mdlá dáma v nesnázích, která pomocí svých ženských záludností zmanipulovala každého muže na doslech, aby plnil její rozmary. Niall nevěděl, zda tomu všemu věří, nebo ne; v rozporu s tím, co předtím řekl, si na ni uchoval pár vzpomínek a ve většině z nich byla přívětivá a milá. A voněla po citronech. Jenomže tehdy byl škvrně, a teď už ne. To zdaleka ne.

„Jediný dobrý důvod, proč se oženit s Angličankou, by byl ten, že taková uplakaná maceška udělá, co jí řeknu, a mohl bych ji nechat v Londýně,“ opáčil tlumeným hlasem. „Tátovi to koneckonců vyšlo.“

„Ano. Jak říkáš. Ale moje první volba je neoženit se vůbec. Zvlášť ne s takovou, kterou mi vybere někdo cizí,“ odpověděl Coll a zase ho pustil, aby ho následoval do pokoje.

Niall zaujal místo poblíž dveří ranního salonku, zatímco Coll chvilku přecházel a prohlížel si úhledné police s knihami a vázami a jemnými ženskými tretkami. Jen co se znovu objevil Aden, zmocnili se oba pohovky po Niallově levici. Francesca tedy zůstala čelem ke dveřím do haly, odkud dobře viděla na absurdní chaos věcí, které přitáhli ze Skotska a jež teď nosili do domu. Mohlo to být přinejmenším zajímavé, i když pochyboval, že to zapůsobí tak dobře, jak Coll doufal.

„Chlapci moji,“ pronesla a její tichý hlas byl přes zvuky dud zvenčí sotva slyšitelný.

„Budete muset mluvit nahlas,“ oznámil Coll. „Mládenci jsou dneska v ráži.“

„Řekla jsem, že mám větší radost, než si vůbec umíte představit, když zase vidím své chlapce,“ prohlásila hraběnka už pevnějším hlasem.

„Nejsme vaši chlapci,“ poznamenal Coll. „Povolala jste nás sem pod pohrůžkou, a tak jsme vám přišli dát patřičnou odpověď. Kdybyste stála o náklonnost, měla jste požádat vlídněji a psát častěji.“

Klesla do modrého křesla, sukně kolem ní šustily, když skládala ruce do klína. Každý její pohyb byl jakoby nacvičený, jako by v sousední místnosti číhal malíř připravený vyskočit a načrtnout její portrét. „Takže já nesu vinu za to, že se vás otec sedmnáct let neobtěžoval informovat o naší dohodě. Jak je libo, s tím se můžu smířit.“

Aden naklonil hlavu ke straně. „On nás neopustil, Francesco.“

Sklopila oči, otevřela ústa a zase je zavřela, zatímco Niall čekal, až začne pláč a lamentace a prosby o soucit. Místo toho si odkašlala. „Největší strach jsem měla z toho, že Angus vychová z vás chlapců divoké, nezpůsobné barbary, a v tom jsem měla zjevně pravdu. Protože všichni víme, že vaše budoucnost závisí na tom, zda uděláte, co vám řeknu, začneme tímhle: nebudete mi říkat Francesca. Jsem vaše matka a vy mi projevíte trochu úcty. Nabídnu vám čtyři možnosti – můžete mě oslovovat matko, mamá, mylady nebo lady Aldrissová.“

To vůbec neznělo plačtivě. „Můžete nám tedy povědět, kde najdeme naši sestru, lady Aldrissová?“ zamaskoval Niall překvapení otázkou.

„To bych mohla,“ připustila, „pokud mi dáte své slovo, že jí nebudete vyčítat dohodu s vaším otcem ani její zasnoubení. Není to její vina, že jste tady.“

Niall se zamračil a potlačil myšlenku, že předtím navrhoval její únos. To byl jen jeden z tuctu nápadů, které se ocitly na stole. „Myslíte, že jsme takoví blázni, abychom chtěli Eloise uškodit? Je MacTaggertová. A je to naše malá sestřička.“

Něco z toho, co řekl, ji zřejmě potěšilo, protože Francesca se usmála. „To je dobře. To ráda slyším. Chtěla tu být, ovšem už předtím byla domluvená, že půjde s přítelkyněmi nakupovat, a já ji přiměla slib dodržet. Jak jsem řekla, nebyla jsem si jistá, jakého uvítání by se jí dostalo. Do večeře bude doma.“

„Hádám, že byste asi měla tu smlouvu roztrhat,“ ozval se Coll. „Nevíte, kdo jsme, nebo zda už třeba nemáme před svatbou s nějakým děvčetem. Jestli nás donutíte oženit se s nějakou slaboduchou ženštinou, nemusela byste se dočkat vnoučat, mylady.“

„Vím, že jste měli necelý týden na to, abyste si připravili nějakou obranu proti dohodě mezi vaším otcem a mnou, ale copak vás nic lepšího nenapadá?“ opáčila. „Žádná vnoučata? Mluvíš koneckonců se ženou, která opustila vlastní syny.“

„Řekla jste, že nás ráda vidíte,“ zamračil se Aden.

„To je pravda. Doufám, že nakonec pochopíte, jakou mám radost. Ale dohoda platí. Všichni tři se jí podřídíte, nebo stáhnu finance, které váš otec už třicet let používá, aby Aldriss Park nepadl. Já ten dům rozhodně v lásce nemám. Nicméně vy ano. To poznám.“

„Ano, máme, lady Aldrissová,“ zavrčel Coll. „A všechny naše pachtýře a sloužící a vesničany.“

„Pak víte, co je třeba udělat. Je to velice…“ Zmlkla, pohled upřený na cosi v hale za nimi. „To je jelen?“

„Ano,“ odtušil Aden. „To je Rory. Máme ho v knihovně.“

„Ne, v mé knihovně nebude.“

„Hádám, že mu to tedy bude stejně slušet na odpočívadle schodiště,“ ujal se slova Coll. „Josephe, Gavine. Nechte Roryho na schodech, ať ho všichni můžeme obdivovat.“ Coll zvedl jedno obočí a upřel znovu pohled na Francescu.

„Inu,“ řekla, zjevně si neuvědomujíc, že v téhle diskusi právě prohrála, nebo jí to bylo jedno, protože vyhrála v té důležitější. „O jeho umístění nejspíš můžeme rozhodnout později.“ Vstala, přistoupila ke stěně a dvakrát škubla zlatým táhlem se střapcem vedle dveří. „Tahle záležitost se nemusí řešit nepřátelsky. Prozatím však, protože jste mými vězni a zřejmě se vám nechce pouštět do zdvořilé konverzace, vás Smythe uvede do vašich pokojů. Oběd se bude podávat v malé jídelně mezi jednou a třetí hodinou a večeříme dnes v sedm. Jestli nepřijdete k večeři, nedostanete najíst.“

Ve dveřích se objevil majordomus. „Ano, mylady?“

„Aden už svůj pokoj viděl, ale prosím, ukažte Collovi a Niallovi jejich ložnice.“ Pokynula hlavou a zamířila ven ze salonu. V posledním okamžiku se znovu otočila. „Protože jste smlouvu četli, předpokládám, že je vám známo, že jeden z vás se má oženit s dámou podle mého výběru. A protože titul a dědictví připadnou tobě, Colle, rozhodla jsem se, že to budeš ty.“

To už si rozhodli mezi sebou, ale Collovi se prohra nezamlouvala už od počátku. Tím, že mu ji znovu strkala pod nos, si Francesca nezískala žádnou náklonnost. Lord Glendarill vstal v celé své stodevadesáticentimetrové výšce, napjatý jako pružina a připravený k boji. Niall se hbitě rovněž zvedl. „Coll už říkal, že by to měl být on,“ zalhal, „takže jste nás nijak nepřekvapila, lady Aldrissová, ačkoliv pochybuju, že najdete Angličanku, která by se k němu hodila.“

Coll zaťal zuby i pěsti. „Ano. Najděte mi tedy nějaké unylé, nedotčené děvče. Předpokládám, že spolu budeme vycházet stejně dobře jako vy a Angus MacTaggert.“

Líce jí o pár odstínů pobledly. „Mladá dáma, kterou jsem vybrala, bude skvělou vikomtesou Glendarillovou a ještě lepší lady Aldrissovou, až váš otec uzná za vhodné vypustit duši,“ opáčila a ignorovala zbytek jeho slov. „Seznámíš se s ní dnes večer v divadle. Smíš s sebou vzít jednoho ze svých bratrů; nechci ji příliš vyvádět z rovnováhy tím, že byste se na ni škaredili všichni tři.“

„Mohla jste mi dát sakra aspoň den na vydechnutí, než mi na krk dopadne sekera,“ odsekl Coll.

Vrhla na něj úsměv, který by nerozpustil ani led. „Nemá smysl marnit čas. Co kdyby Eloise a pan Harris spolu uprchli? Mohli byste přijít o všechno jen kvůli špatnému načasování.“

No, vůbec to neprobíhalo tak, jak Coll předem popisoval. Niall by se bavil tím, jak ho Francesca převálcovala, kdyby to nevedlo k tomu, že by mu nejstarší bratr mohl dát jednu pěstí. Ale stejně, díkybohu, že sám může aspoň trochu mluvit do výběru své nevěsty, slaboduchého děvčete, jak to nazval Coll, ženy, se kterou se může vyspat, pak ji opustit, vrátit se na Vysočinu a žít, jak se mu zlíbí. „Můžeš se na ni aspoň podívat, Colle,“ pronesl nahlas.

Coll otočil hlavu. „Niall má divadlo rád. Půjde večer s námi.“

Niall se nadechl. Sakra nádhera. „Ach, bude mi potěšením,“ zalhal. Nic jiného si nepřál než strávit večer pohledem na to, jak se Coll snaží přivést nějakou nešťastnici k mdlobám svou pouhou přítomností. Aspoň, domníval se, kdyby podlehla ještě nějaká z okolních ženských, dostal by první příležitost najít si nějakou uplakanou slaboduchou i pro sebe.

Francesca je chce připoutat k Londýnu, zdá se. Hraběnku zřejmě nenapadlo, že se budou dvořit děvčatům, s nimiž ve skutečnosti nechtějí mít nic společného. Jedna návštěva Londýna a možná ještě druhá od Colla, aby si zplodil dědice, a Aldriss Park financovaný až na věky. Nebylo to ideální, ale lepší než to, co si pro ně představovala Francesca.

Kapitola dvě

„To si na sebe nevezmu, Oscare.“ Niall se odvrátil od zrcadla a upřel oči na velkou smaragdovou jehlici do nákrčníku, uhnízděnou ve zdobném zlatém osazení. Přísahal by, že podél okraje skotačí postavičky miniaturních cherubínků.

„Vaše máma mi to přinesla extra pro vás,“ opáčil komorník. „Prej to patřilo jejímu tátovi, starýmu lairdu Hornfordovi.“

Francesca nepochybně poslala nějakou cetku i Collovi a Adenovi a teď čeká v hale, který z nich si její dar vezme na sebe. On to nebude. „Ukliď to,“ nařídil. „Vezmu si jehlici s bodlákem a nic jiného. Nejsem nějaký anglický dandy.“

„Rozkaz,“ opáčil Oscar a položil tu nóbl věcičku na stůl. S povzdechem přinesl malou stříbrnou jehlici s bodlákem, kterou Niall obvykle nosil ke svátečnímu kiltu. „Byl bych vám vděčnej, kdybyste se postaral, aby lady věděla, že jsem udělal, co po mně chtěla.“

„Nepanikař kvůli tomu, co si o tobě myslí nějaká záludná Anglánka. Nebudeme tady tak dlouho.“

„A co ty nevěsty, co si tu vy a pan Aden máte najít? A ta, co se s ní má voženit laird Glendarill? Musíte tu bejt dost dlouho, abyste to stihli.“

Niall svraštil čelo na svůj obraz v zrcadle. Coll sice ještě pořád tvrdí, že nic není rozhodnuto, ale ten rozhovor v ranním salonku mu připadal celkem definitivní. „Jen než bude svatba. Hádám, že tátovi se na Vysočině bez manželky žilo posledních sedmnáct let náramně. Není důvod, proč bychom to tak nemohli mít i my.“ Čím víc o tom uvažoval, tím větší to dávalo smysl – oženit se s nějakou Angličankou, která je mu úplně ukradená, aby zachránil Aldriss, a víc už s ní nemít co činit. To by Francesce ukázalo, že nemůže ovládat všechno, a zvlášť ne své syny.

To byl však pořád ještě nejhorší scénář, který by se dal použít jen v případě, že by on a jeho bratři nedokázali přesvědčit lady Aldrissovou, že nejsou pro Angličany stravitelní. Ještě je koneckonců neviděla na veřejnosti. Možná se po večeru s nespolupracujícími mládenci z Vysočiny vrátí do Oswell House a roztrhá smlouvu sama od sebe a vypakuje je zpátky do Skotska.

Ozvalo se tiché zaklepání na dveře. „Ano?“ zavolal.

Uviděl ji v zrcadle, drobného štíhlého skřítka s dlouhými tmavými vlasy vyčesanými na temeno hlavy, s téměř bezbarvýma zelenýma očima ještě úchvatnějšíma v kontrastu s tmavě smaragdovou večerní toaletou a úsměvem, který působil nadějně a nervózně současně. Srdce se mu rozbušilo. Niall vyskočil.

„Eloise,“ vyšel jí vstříc doprostřed pokoje a důkladně ji objal. Byla stejně drobná jako Francesca a vypadala ještě delikátněji.

Její úsměv se prohloubil. „Přece jsi mě nemohl poznat,“ řekla a její kultivovaný anglický akcent ho překvapil navzdory faktu, že dobře věděl, kde strávila posledních sedmnáct let života. Byla to jeho sestra; měla být Skotka.

„Jasně si pamatuju, jak jsem tě šťouchal klacíkem, abys plakala a vypáčila z paní Rossové další piškot. To je naše kuchařka a moc ráda ti dávala piškoty namočené v mléce.“

„To si nepamatuju,“ odpověděla, svraštila čelo a pak ho zase vyhladila. „Ale piškoty mám opravdu moc ráda.“ Osmnáctiletá dívka zaklonila hlavu a důkladněji si ho prohlédla.

„Mám na čele brouka?“ zeptal se po chvilce jejího zkoumání.

„Cože? Ach, nebesa, ne. Já… jsem se právě setkala s Adenem a ten říkal, že se ti podobám.“ Přistoupila o půl kroku blíž. „Nevyznám se v něm. Coll říkal, že jsem mrně a neměla bych uvažovat o vdavkách ještě nejmíň deset let, ale Aden se na mě jen podíval, řekl, že ty a já bychom mohli být dvojčata, a pak se zeptal, kde by si mohl dobře zahrát farao.“

Niall se široce usmál. „V Adenovi se z nás nevyzná nikdo. Má rád karty. Jdeš s námi dnes večer do divadla, ano?“

„Ne. Ráda bych, ale mám večeři s Matthewem a jeho rodiči.“ Odkašlala si. „Mamá vám asi chce dopřát pár dní, abyste se obeznámili s Londýnem, než se seznámíte s Matthewem a se všemi.“

Buď to, nebo se Francesca možná ještě snaží přijít na to, jestli je Londýn na MacTaggerty připravený. Když se znovu zaměřil na Eloise, zjistil, že na něj dosud civí. „Nejel jsem do Londýna rád,“ řekl, „ale jsem rád, že tě zase mám.“

Usmála se, do očí jí vhrkly slzy. „Mám bratry,“ zlomil se jí hlas. „Vždycky jsem věděla, že je mám, a mamá mi o vás vyprávěla všelijaké historky, jenže byly pořád stejné, o tom, co jste dělali, když jste byli hodně malí. Bylo to jako poslouchat vyprávění o rodině někoho jiného.“ Stoupla si na špičky a políbila ho na tvář. „Jsem ráda, že jste tady, Nialle.“

S těmi slovy zase opustila místnost. Oscar za jeho zády hlasitě popotáhl. „To bylo sakra dojemný, pane Nialle.“

Niall se otočil zpátky k toaletnímu stolku. „Ano, to bylo. Kdyby nám táta pověděl, proč celou tu dobu Francescu nesnášel, mohl jsem psát Eloise i jindy než k narozeninám. Možná bych ji přijel i navštívit.“

Angusovi bylo nepochybně trapné, že ho do tak zranitelné pozice dostala žena tak mrňavá jako Francesca Oswell-MacTaggertová, ale rodinný patriarcha neprokázal svým synům velkou službu, když před nimi tajil ten zatracený kus papíru a jeho obsah až do chvíle, kdy se dozvěděl o Eloisiných zásnubách.

Kdyby o tom věděli dřív, mohli mít čas najmout anglického advokáta, aby našel nějakou cestu ven z té kaše. Mohli přijít i s vlastní strategií, jak obejít povinnost oženit se s Angličankami, a Coll by nebyl nucen vzít si tu, kterou mu matka vybere. Mohli se oženit se skotskými děvčaty a pak ať si lady Aldrissová troufne přikročit k nejhoršímu.

Dveře se znovu otevřely. „Tumáš,“ řekl Coll a hodil mu jablko.

Niall ho chytil. „Nejdeme tedy k večeři, předpokládám?“ zakousl se do ovoce.

„Předpokládáš správně. Půjdu do toho zatraceného divadla, protože jsem dal své slovo, ale nebudu sedět a jíst vedle té ženské a předstírat, že jsme rodina.“

Jablko sice postačí na pár hodin, není to však dlouhodobé řešení. „Až na to dojde, sníme tedy nejdřív tvého koně.“

Coll přešel k oknu a zase zpátky. „Má nás na háku.“

„Ano, to má.“

„Pak tedy nejspíš nezáleží na tom, kdo to děvče je, pokud je dost zbabělé. Jestliže se tomu manželství nemůžu vyhnout, pak čím nudnější, tím lepší. Přečkám třepetání řasami a řeči o počasí a pařížské módě a ožením se s ní co nejdřív. Ty a Aden si najdete děvčata a pak odjedeme domů sami. Francesca sice vyhrála, ale výhra se jí líbit nebude.“

Nialla nikdy nenapadlo, že bude hledat ufňukané děvče, ovšem koneckonců, nepředvídal nic z toho, co se tu dělo. „Budu se řídit tvým případem. MacTaggertovi drží…“

„… spolu,“ dokončil za něj Coll, přistoupil a plácl ho po rameni. „Ano. Aden už odešel, tak co říkáš, že bychom chvíli házeli šipky v tom nóbl kulečníkovém salonu, dokud nás lady Aldrissová nepovolá do divadla?“ Zamračil se. „Doufám, že to bude aspoň Macbeth nebo něco krvavého.“

Když našli kulečníkový salon, někdo v přízemí udeřil do gongu. Niall předpokládal, že to znamená, že se podává večeře, ale protože Coll už rozhodl, že se dnes večer budou živit pouze jablky, ignoroval zvučné dunění. Gong, přitom by úplně stačilo, kdyby někdo zařval na schodech. Ale na druhé straně, otec jednou vystřelil z pistole do podlahy, aby dostal své syny do jídelny.

Za normálních okolností by Niall byl tím, kdo uhlazuje terén mezi Collem a Francescou. Ano, měl rád pěkný boj, zvlášť když byly síly na obou stranách vyrovnané, a v tomto případě se zdráhal i jen nazvat Francescu příbuznou, ale věděl, že oba bratři i otec se k němu obraceli, když hledali společnou řeč. A nejen oni. Kdykoli k tomu došlo, stával se mírotvůrcem v údolí. Náš diplomat, říkal mu otec. Pokud to znamenalo, že nesnáší šikanu nebo že chrání lidi kolem sebe, pak byl nejspíš s tou přezdívkou smířený. Jakou roli to sehraje při nuceném sňatku, to netušil.

„Tady jste,“ zaznělo ode dveří a Niall se otočil a spatřil, jak si majordomus upravuje vestu. „Propásli jste večeři, mylorde, pane Nialle, obávám se.“

„Ano,“ opáčil Coll a hodil další šipku.

„Mám vám sdělit, že zvuk gongu svolává k večeři každý večer a zazní jen jednou. Také mám vyřídit, že kočár stojí na příjezdové cestě a lady Aldrissová si přeje, abyste se tam k ní bezodkladně připojili.“

Coll sevřel v prstech poslední šipku. Niall v duchu vzdychl a šťouchl bratra ramenem do ramene. „Nemáš alternativní plán,“ zamumlal dřív, než mohl vikomt začít dělat díry do lidí. „A je tu nepatrná šance, že to děvče, se kterým se máš seznámit, chová v přízni právě takového muže, jako jsi ty. Vždyť víš, nudného, hloupého a tvárného.“

„Jsi idiot,“ zabručel bratr a trefil poslední šipkou černý střed terče. „Jdeme to zjistit, ano?“

„Máti, mám si vzít perly po babičce, nebo ten onyxový náhrdelník od tety Louisy?“ volala Amelia-Rose Hyacinth Baxterová, vycházejíc ze své ložnice  se šperkem v každé ruce, a zastavila se na vrcholku schodů.

Její matka se objevila v přízemí směrem od obývacího pokoje. „Nemůžeš si vzít perly k té bílé krajce u výstřihu – vypadaly by nažloutle.“ Svraštila čelo. „Nemáš ty modré skleněné korálky se stejnými čočkami do uší? Ty ti zvýrazní oči.“

„Už mám na sobě modré šaty,“ zatočila se Amelia-Rose kolem své osy. „To už by bylo moc.“

Její matka, Victoria Baxterová, mávla rukou. „Tak si tedy vezmi ty onyxy. Jenom si pospěš. Musíme tě usadit dřív, než dorazí lady Aldrissová a její syn.“

Ano, samozřejmě. Dáma vždycky vypadá velmi pěkně, když zvlní šíji, aby se ohlédla, a pak vstane a otočí se, aby uvítala své obdivovatele. Toaleta jí přitom víří kolem pasu a stehen. Amelia-Rose spěchala zpátky do své ložnice a podala Mary onyxový náhrdelník. „Věnovaly jsme moc času vlasům,“ sdělila komorné a usedla, aby jí Mary mohla vzadu zapnout zlatý řetízek. „Mamá se bojí, abychom nepřišly pozdě.“

„Ale musíte uznat, že máte dnes večer moc krásné vlasy,“ opáčila komorná, vsunula prst do jemné zlaté kadeře a zakroutila jím. „Zlatý vodopád to je.“

Amelia-Rose se zadívala na svůj odraz v zrcadle. Vlasy měla dnes večer velmi pěkné. Možná až moc hezké. Trochu si urovnala levý rukáv. „Myslíte, že se můj nastávající obtěžoval vykoupat?“

Mary se uchechtla. „Představovala bych si, že lady Aldrissová na tom trvala. Je to napůl Angličan, říkala jste.“

„Ano, a napůl Skot. Skotský horal.“ Vzdychla. „Přece je občas vídáte. Jsou to samá hovada s ohromnými ježatými plnovousy a na ramenou nosí bečky piva.“

„To jsou ti, co pracují v přístavu, slečno Amy. Tenhle je vikomt. A jednoho krásného dne bude hrabě.“

„Já vím. A bylo by moc hezké, kdyby mě oslovovali ‚mylady‘ a klaněli se mi a dělali přede mnou pukrlata.“ Amelia-Rose udělala grimasu a zase vstala. Začala se opičit po své matce, i když tu Victoria Baxterová nebyla, aby si toho všimla. „Proti jeho společenskému postavení námitky nemám. Jen k jeho bydlišti a kvalitě vychování. Skotsko je velice daleko od Londýna. Kdybych tam pořádala soirée, kdo pro všechno na světě by se o tom vůbec dozvěděl?“

To jí působilo starosti od chvíle, kdy se její matka a lady Aldrissová před čtrnácti dny dohodly. Londýn se honosil plesy, koncerty, divadly, zábavami, projížďkami v parku, muzei a vším, co si jen člověk uměl představit. Skotsko mělo… ovce. S ovcemi se nedá tančit ani vést vtipné rozhovory. Ani s horaly, podle jejích zkušeností.

Malý zvonek, který obvykle stál na stole ve vstupní hale, začal zběsile vyzvánět, jasné znamení, že matka přinejmenším ztrácí trpělivost. Amelia-Rose potlačila vzdech a zamířila dolů, přičemž si cestou po rovném schodišti navlékala tmavě modré rukavičky.

Matka na ni čekala dole. „Jde to,“ prohlížela si ji Victoria. „Ačkoliv škoda, že sis nezapletla do vlasů stuhy.“

Nepochybně modré stuhy. „Mamá, tohle je Drury Lane, ne velký ples,“ nasadila úsměv. „A rozhodně nechci vypadat moc dychtivě.“

„Proč bys neměla vypadat dychtivě?“ vynořil se otec ze své pracovny. „Všechno je domluvené. Zbývá už jen, abyste se s lordem Glendarillem seznámili a abyste vybrali datum svatby. Troufám si říct, že tu nejtěžší práci už jsme odvedli my.“

„Ale nesmysl, drahý Charlesi,“ vložila se do hovoru matka, čímž Amelii-Rose překvapila. „Naše dcera je chloubou Londýna už dva roky. Dostala už…“ Odmlčela se a pohlédla na Amelii-Rose. „Kolik nabídek k sňatku jsi dostala?“

„Čtyři,“ odpověděla, vzala od majordoma Hughese lehký stříbrný šál a ovinula si ho kolem ramen.

„Tak vidíš, Charlesi. Čtyři nabídky k sňatku za dva roky. Proč by měla dychtit po setkání s mužem, který má titul i bohatství a nemůže utéct, když Amelia-Rose řekne něco nepatřičného?“

Aha, takže to přece jen nebyl kompliment. To ji mělo napadnout. „Snažím se, máti. A děkuju, že ses obtěžovala uzavřít dohodu s lady Aldrissovou.“

Victoria si přiložila ruku k čelu. „Vděk, konečně. Jsem přímo ohromena.“

„Ale, ale, má drahá,“ chlácholil ji otec a vyváděl je kolem Hughese ven k čekajícímu kočáru. „Tři z těch nabídek k sňatku jsou letošní. Snaží se.“

„Děkuju, že to říkáš, otče.“ A opravdu se snažila. Naposled řekla něco opravdu sžíravého koncem loňské společenské sezony, když ji lord Albert Pruitz, třetí syn markýze z Veytonu, přirovnal ke džbánu mléka. Vzala si z té pohromy ponaučení a dávala si pozor na jazyk. Její myšlenky sice moc nespolupracovaly, ovšem aspoň celkově chápala, že už ji nikdy nikdo o ruku nepožádá, pokud se nedokáže zdržet obviňování nápadníka, že má představivost hodnou tuřínu.

Ve své nynější druhé společenské sezoně se naučila mírnit svá očekávání a smířit se s vlastními nedostatky. Doufala, že najde muže, který ji bude obdivovat kvůli tomu, kdo je a jaká je, který ocení její důvtip, a to se nestalo. Teď jí rodiče našli muže – takového, který zřejmě neodpovídá žádnému z jejích požadavků. Jedinou skutečnou výhodu viděla v tom, že sňatek s lordem Glendarillem jí umožní odstěhovat se z Baxter House. Ale odejít odtud na Vysočinu jí vůbec nepřipadalo jako valné zlepšení.

Do divadla Drury Lane nepřijížděl nikdo předčasně, protože dostavit se předčasně znamenalo, že tam nebude nikdo, kdo by obdivoval róbu či nákrčník návštěvníka, když stoupal po širokém obloukovém schodišti. Na druhé straně seděli v lóži lady Aldrissové a pití obdrželi do dvou minut poté, co vystoupili z kočáru.

V lóži zůstala tři volná místa. Lady Aldrissová, samozřejmě, a lord Glendarill, ale kdo ještě? Eloise MacTaggertová ne, protože Amelii-Rose bylo známo, že její přítelkyně dnes večeří u Harrisových. Tak tedy jeden z ostatních bratrů. Potlačovala mračení, zatímco se lidé pod nimi začali usazovat na svá místa. Oficiálně nebylo nic vyhlášeno, ale kdekdo věděl, s kým se má dnes večer setkat, a nehodlala nikomu poskytnout příležitost k řečem tím, že by si nedala pozor, jak se tváří. Už ne.

Na druhé straně divadla, v lóži téměř přímo naproti té, kde seděla s rodiči, zaujali svá místa lady Caroline Maysová a její mladší sestra lady Agnes spolu s vévodou a vévodkyní z Hildergreenu. Caroline zvedla divadelní kukátko, zpozorovala Amelii-Rose a zamávala jí.

Amelia-Rose s úsměvem opětovala zamávání. V duchu se však přikrčila. Měla lady Caroline ráda – byly opravdu dobré přítelkyně – nicméně vévodova dcera neuměla udržet tajemství, ani kdyby jí to zachránilo život. Uvidí všechno, co se bude dít v lóži lady Aldrissové, a do rána už to budou vědět i všechny jejich společné přítelkyně do jedné. Báječné.

Vzdychla. Když už se tomu všemu nemůže vyhnout, snad to aspoň dobře dopadne. Třeba je Coll MacTaggert hezký a příjemný a odjakživa toužil žít v Londýně. Jeho akcent časem vymizí, snad ani nemá příšerné způsoby a dá se napravit, a její život se tudíž neobrátí úplně vzhůru nohama.

„Á, výborně, jste tu,“ zazněl hlas lady Aldrissové od vchodu do lóže za jejími zády.

Amelia-Rose se zhluboka nadechla, napřímila ramena a otočila hlavu jen tolik, aby předvedla křivku své šíje. Bylo to však nadarmo, protože ve vstupu se závěsem stála jen lady Aldrissová, půvabná ve slézovém a černém hedvábí. Možná MacTaggertovi bratři přece jen nepřijeli – a to by jí vůbec nevadilo. Kalendář na tuto společenskou sezonu už měla plný k prasknutí.

Vstala a udělala pukrle před hraběnkou, vstupující do své soukromé lóže. „Dobrý večer, mylady.“ Protože ona a Eloise byly přítelkyně, znala se s lady Aldrissovou dost dobře a oblíbila si její dosti přímočaré vystupování, velice odlišné od vlastní matky Amelie-Rose a jejích napůl lichotivých, napůl urážlivých „návrhů“.

„Victorie, Charlesi, moc ráda vás vidím,“ usmála se lady Aldrissová a přitom podávala ruku oběma rodičům Amelie-Rose. „A vy, má milá, jste učiněná vidina.“

„Francesco, děkuju vám za pozvání na dnešní večer,“ odpověděla matka. „Vaši synové nepřijeli?“

Jeden koutek hraběnčiných úst se zacukal. „Přijeli.“ O krok couvla a sáhla za závěs.

Vysoký muž s rameny tak širokými, až se zdálo, že se sotva vejdou do dveří, napůl vklopýtal do lóže, jako by ho někdo zezadu tlačil. S tlumeným slovem, jež znělo jako kletba, se napřímil a ona zčistajasna uviděla zelené oči, tak světlé, až se zdály skoro bezbarvé, rovný, pravidelný nos, ústa s koutky staženými dolů v napůl zamračeném výrazu, divoce přerostlé hnědé vlasy, ta široká ramena, útlý pas a – ach, dobrotivé nebe – živé barvy červeného, černého a zeleného kiltu. A ty skotské střevíce s dlouhými tkaničkami, ovinutými kolem lýtek skoro až ke kolenům.

Ale chválabohu, že měl na sobě ten kilt, protože jinak by její první myšlenka mohla patřit tomu, že je mimořádně hezký takovým divokým, necivilizovaným způsobem – jakýsi pohanský bůh mužnosti. Teď jí však nezbývalo než mít na paměti, že je skotský horal a že o nikoho takového vlastně nestojí. Jeho pohled se střetl s jejím a bylo v něm cosi, co neuměla dešifrovat, ale co působilo… mile; dotklo se to jeho výrazu a pak to zase zmizelo. Ach. Zčistajasna potřebovala doušek vzduchu.

„Ach, pro spásu nebes,“ mumlala lady Aldrissová. „Tohle je Niall, můj nejmladší syn.“ Na okamžik zmizela, pak se znovu vynořila skrz závěs zavěšena do ještě mohutnějšího muže. „Tohle je můj nejstarší, Coll MacTaggert, vikomt Glendarill. Colle, pan a paní Baxterovi a slečna Amelia-Rose Baxterová.“

Lord Glendarill se velice podobal mladšímu bratrovi, ačkoliv jeho oči měly mnohem tmavší zelenou barvu, ústa měl pevnější a obočí tvořilo rovné čáry, které mu stínily oči, neukrývaly však přímý, znepokojivý pohled, který na ni upíral. Tohle je muž, za kterého ji rodiče chtějí provdat? Tenhle obrovský, hranatý, zírající primitiv?

Matka ji šťouchla do beder a Amelia-Rose udělala opožděné pukrle. „Mylorde, je mi velkým potěšením vás poznat.“

„Vážně?“ opáčil se silným skotským přízvukem. „Bude vám potěšením nosit můj prsten a říkat si lady Glendarillová?“

„Já…“ Nebesa, šla z něj hrůza. „Asi bychom se měli nejprve seznámit, mylorde. Nemyslíte?“ zeptala se a velmi usilovně se snažila mít na paměti, že má být zdvořilá. Ach, tohle se nestane. Tohle hovado by ji odvezlo na Vysočinu na káře, aby mu tam dojila krávy a rodila statná skotská mimina, zatímco samo bude dusat kolem ve svých obrovských botách. Ne, ne, ne.

„No, kvůli tomu tu dneska jsme, ne?“ Bez velkých cavyků zaujal místo na prázdném sedadle vedle ní, zatímco jeho matka a mlčenlivý mladší bratr usedli po boku jejích rodičů. „Tak mi o sobě něco povězte.“ Lord Glendarill si založil paže na hrudi.

Připadala si s ním za prvé, jako by ji vyslýchali v Old Bailey, a za druhé jako nějaká harpyje, která obětovala kozla, aby si našla manžela. Amelia-Rose otevřela ústa a zase je zavřela. Co na to má pro všechno na světě odpovědět? Zjevně nebude schvalovat, ani neocení nic, co pronese.

Za jejími zády se matka natáhla, aby urovnala Amelii-Rose jeden rukáv. „Má dcera už obdržela čtyři nabídky k sňatku, mylorde,“ oznámila Victoria vznešeně hlasem právě tak vysokým, aby ji bylo slyšet v obou sousedních lóžích. „Troufám si říct, že Amelia-Rose zářila v průběhu svých dvou společenských sezon jako démant v koruně.“

„V čí koruně, k čertu?“ odsekl vikomt s úšklebkem.

„To se tak říká,“ opáčila Amelia-Rose. „Matka samozřejmě přehání.“

Zvedl jedno rovné obočí. „Takže nejste démant?“

„Já… jsem zřídka postrádala tanečního partnera,“ zakoktala. Jak se současně pochlubit, a přitom nepůsobit příliš skromně ani příliš nadutě?

„Takže tedy ráda tančíte.“

„Ach, ano, ráda,“ zvolala. Třeba je taky jenom nervózní a má méně praxe ve společenské konverzaci. No, ona v konverzaci vyniká a na té zdvořilosti už dost zapracovala. „Zvlášť valčík. Tahle sezona šílí po valčících a na soirée u lady Jenkinsové byly valčíky hned tři. Bylo to skandální, ale už si to přeje každý. Vy tedy tančíte, mylorde?“

„Ne, pokud se tomu můžu vyhnout.“

Ovládla svůj výraz dřív, než mohl pohasnout. Pro spásu nebes, on se ani nesnaží být příjemný. „Co vás tedy baví, mylorde?“

„Co dělám bezúčelně, chcete říct? Když nedohlížím na stříhání ovcí nebo setí obilí, na obživu domkářů, opravy střech a co mám tak ještě na starosti? Nejspíš piju a kleju a rvu se. Co děláte vy, aby to nebylo jen pro vlastní potěchu?“

Amelia-Rose držela rty pevně sevřené. Takový hrubý, nesnesitelný chlap. Jestli si rodiče jen na vteřinu mysleli, že chce tohohle… horala za manžela a do postele, tak se velice, velice zmýlili. A možná už jim to došlo. „Nejsem…“

„Amelie-Rose,“ přerušila ji matka, „pověz lordu Glendarillovi o těch nedělích, cos věnovala pomoci chudým.“ Victoria se předkláněla, očividně nechtěla nechat vysvětlování na dceři. „Třetí neděli každého měsíce rozdává náš kostel šatstvo, obuv a klobouky chudým. Amelia-Rose se setkání vždycky zúčastní, pomáhá ženám vyhledat nejpůvabnější komplety. Je velmi oblíbená, věřte mi.“

Znělo to příšerně. Takhle to tedy matka ve skutečnosti viděla – že pomáhá nemajetným ženám vypadat našňořeně? „Tak frivolní to není,“ poznamenala tlumeným hlasem a s nuceným úsměvem.

Plynová světla podél předního okraje jeviště se rozsvítila a obecenstvo pod nimi se zavrtělo a utichlo. Svitlo jí, že ani neví, na jakou hru sem přišli. Snad to bude komedie, něco, co odlehčí náladu a pobaví to hovado po jejím boku. Protože i když se rozhodla neprovdat za tohoto muže, netouží sedět hodiny a hodiny vedle obřího, rozhněvaného horala.

Opona se rozevřela, doprostřed jeviště vystoupil jediný muž v nohavicích a prošívaném kabátci a začal mluvit.

Dva rody, stejně staroslavné oba

– jsme v krásné Veroně – svůj dávný hněv

zas ženou na nůž a zas občanova

v občanských rebeliích teče krev.1

No to je skvělé. Shakespeare. A ne Mnoho povyku pro nic, ani Sen noci svatojánské. Ne, lady Aldrissová je pozvala na představení Romea a Julie. Teď tu má sedět a naslouchat příběhu o nepochopení, o válčících rodinách, o lásce, která nakonec skončí dalším nedorozuměním, tragédií a smrtí. A o přestávce se od ní nepochybně čeká, že bude zdvořilá a okouzlující, zatímco on se bude dál škaredit a říkat o ní, že je frivolní.

„Ještě neomdlévejte, děvče,“ zabručela hora po jejím boku. „Povídejte mi o počasí nebo o něčem takovém. Nebo o tom, co se tady na jihu za počasí vydává.“

Počasí. Tak tohle si o ní myslí, že je jen nějaká ufňukaná slečinka s prázdnou hlavou. No. Její kůň právě tenhle dostih vzdal. „Mohla bych, mylorde, pokud bych se domnívala, že rozumíte výrazům ‚kupovitá oblačnost‘ a ‚úhrn srážek‘. Snad bych měla říct jen ‚deštivo‘ nebo ‚slunečno‘. Nebo je to víc, než ode mě očekáváte? Mohla bych samozřejmě mlčky přikyvovat, ale pak byste se nedočkal dialogu, kvůli kterému byste mě šikanoval. ‚Dialog‘. To znamená ‚slova‘.“

Lord Glendarill zaťal zuby a vstal. Něco gaelsky zahučel ke svému bratrovi sedícímu za ním a pak se prodral skrz závěs v zadní části lóže. „Co to bylo?“ zeptala se lady Aldrissová tiše, zatímco dole pod nimi pokračovala divadelní hra. „Obávám se, že jsem se nikdy nenaučila gaelsky o mnoho víc než ‚zdravím‘ a ‚sbohem‘.“

„Coll si šel někam svlažit hrdlo,“ odpověděl po krátké odmlce druhý z MacTaggertových bratrů, Niall. „Brzy se vrátí.“

„Má rád anglické pivo,“ pronesla lady Aldrissová hlasem maličko příliš úsečným, jako by jí právě došlo, jakou pohromu Amelia-Rose přivodila.

Hra na jevišti pokračovala a muži v publiku pochvalně buráceli, když se ukázala slavná herečka Persephone Jonesová v roli Julie. Každý však neměl oči jen pro tragédii na scéně; Amelia-Rose pozorovala záblesky divadelních kukátek, obracených směrem k ní – nebo konkrétněji k prázdnému křeslu po jejím boku.

Nepřítomnost jejího skoro-nastávajícího teď byla snad ještě horší, než když se tam vedle ní mračil. Všichni věděli, že má dojít ke sňatku. Přinejmenším to věděly všechny její přítelkyně a to znamenalo, že to nejspíš vědí i všichni ostatní. A teď viděli jen ji, jak tam sedí vedle prázdného křesla. Propáníčka.

Zase to udělala. Možná by měli odejít všichni a později by mohla tvrdit, že je odvolalo něco nečekaného a naléhavého. To by bylo lepší než muset zítra vysvětlovat, proč lord Glendarill zmizel pět minut po začátku hry a ještě po dvaceti minutách se nevracel. Odešel? Vrátí se vůbec?

Napůl se otočila, aby navrhla otci odchod, ale pak se zarazila, když za ní něco zašramotilo. Zčistajasna už místo vedle ní nebylo prázdné. Potlačila vzdech, dopálená sama na sebe, že se jí ulevilo při jeho návratu, i když už byla rozhodnutá, že se jí nezamlouvá. Amelia-Rose na něj úkosem pohlédla a otevřela ústa k omluvě.

„Tam zezadu není vidět,“ pronesl vikomtův bratr Niall MacTaggert po jejím boku. „Coll mě může vyhodit, až se vrátí. Pokud vám tedy nevadí, že tady sedím.“

Vzhledem k tomu, že byl jen o tři až pět centimetrů menší než jeho bratr, domnívala se, že by viděl celkem dobře z kteréhokoli místa v divadle. Ale obtěžoval se přestěhovat a potmě nepochybně divákům v přízemí připadá jeden horal jako druhý. „Nevrátí se, že?“ zeptala se ho šeptem.

Cítila, jak se na ni upírají ty téměř bezbarvé zelené oči. „Ne. Urazila jste jeho znalosti počasí; to horalovi udělat nesmíte. Známe všechny výrazy pro sníh a pro déšť. Tedy spíš pro srážky.“

To nečekala. Vůbec. Rty se jí zvlnily dřív, než stihla ovládnout svůj výraz. „Vy jste to slyšel?“

„Ano. Byl jsem veden k přesvědčení, že všechna anglická děvčata jsou jemná a něžná a plačtivá a ani v nejmenším člověku neodporují. Není to tak?“

„Já…“ Zmlkla, polkla. „Mluvila jsem příliš ostře,“ přiznávala a nebyla si jistá proč.

„Obvykle jste tedy jemnější?“

Amelia-Rose znovu zaváhala. „Snažím se být,“ řekla, i když připustit něco takového jí rozhodně nemohlo prospět. „Omluvím se mu. Tohle… on… mě poněkud zaskočil.“ Ne, nestojí o Glendarilla, ale ani si neměla zvolit ten nejméně diplomatický způsob, jak mu to sdělit. Ohrozila tím vlastní pověst – už zase.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Všude samý Skot.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.