Stephen King

TEMNÁ VĚŽ

Závan klíčovou dírkou

Copyright © Stephen King, 2012

Original English title: THE WIND THROUGH THE KEYHOLE (DARK TOWER)

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Translation © Linda Bartošková, 2013

Cover image: Rhett Podersoo

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2020

Všechna práva vyhrazena.

ISBN 978-80-7593-269-3 (ePub)

ISBN 978-80-7593-270-9 (mobi)

Tato kniha je věnována Robin Furthové

a partě z Marvel Comics

Předmluva

Mnoho lidí, kteří drží tuto knihu v ruce, sledovalo dobrodružství Rolanda a jeho druhů – ka-tet – řadu let, někteří už od počátku. Jiní – a doufám, že jich je spousta, jak nováčků, tak věrných čtenářů – se možná ptají: Mohu tento příběh číst a vychutnat si ho, i když jsem nečetl žádný díl Temné věže? Moje odpověď zní ano, pokud budete mít na paměti několik věcí.

Především to, že Středosvět se nachází mimo náš svět, ale v mnohém se s ním překrývá. V určitých místech jsou mezi světy dveře a jinde zase řidší, porézní místa, kde se ty dva světy dokonce prolínají. Tři členy ka-tet – Eddieho, Susannah a Jakea – Roland postupně vytrhl z jejich svízelného života v New Yorku, aby se přidali k jeho putování po Středosvětě. Jejich čtvrtý společník, brumlák Ochu, je zlatooké zvíře ze Středosvěta. Středosvět je velice starý, rozpadá se a je plný příšer a kouzel, jimž není radno věřit.

Za druhé je tu skutečnost, že Roland Deschain z Gileadu je pistolník – jeden ze skupiny dalších pistolníků, kteří se snaží udržet řád ve světě rozpadajících se zákonů. Pokud si myslíte, že pistolníci z Gileadu jsou prapodivnou kombinací potulných rytířů a místních šerifů z Divokého západu, nebudete daleko od pravdy. Většina z nich, i když ne všichni, jsou potomci rodu starého Bílého krále, známého jako Artur Eld (říkal jsem vám, že jejich svět se místy překrývá s naším).

Za třetí, Rolandův život je zatížený strašným prokletím. Zabil svou matku, která se zapletla – skoro proti své vůli a rozhodně v rozporu se zdravým rozumem – s jistým chlapíkem, s nímž se na těchto stránkách seznámíte. Stalo se to nedopatřením, ale Roland se za to cítí odpovědný a smrt nešťastné Gabrielle Deschainové ho nepřestala od raného mládí pronásledovat. O těchto událostech se podrobně pojednává v cyklu Temná věž, ale myslím, že nic dalšího pro naše účely nepotřebujete znát.

Pro dlouhodobé čtenáře uvádím, že tuto knihu by měli na poličku zařadit mezi Čaroděje a sklo a Vlky z Cally… takže by se dala označit jako Temná věž 4 1/2, jestli se nepletu.

Pokud jde o mě, s radostí jsem zjistil, že moji staří přátelé mají přece jen ještě co říct. Byl to velký dar, když jsem se s nimi po letech, kdy už jsem si myslel, že jsem všechny jejich příběhy odvyprávěl, potkal znovu.

Stephen King

14. září 2011

Smrtidech

1

Roland, Eddie, Susannah a Jake vyšli ze Zeleného paláce, který však s Ozem neměl vůbec nic společného – teď z něj byla hrobka jistého nepříjemného chlapíka, jehož Roland a ostatní poznali jako Tikytáka –, a v následujících dnech si malý Jake zvykl chodit stále víc napřed, kus před ostatními.

„Copak se o něho nebojíš?“ zeptala se Susannah Rolanda. „Když je tak daleko úplně sám?“

„Má s sebou Ocha,“ ozval se Eddie a myslel tím brumláka, který si Jakea zvolil za svého nejlepšího přítele. „Pan Ochu vychází s milými lidmi docela dobře, ale pro toho, kdo mu nepřipadá milý, má hubu plnou ostrých zubů. Jak onehdy ke své smůle zjistil Gasher.“

„Jake má navíc otcovu pistoli,“ dodal Roland. „A umí ji používat. Umí to velmi dobře. A neopustí stezku Paprsku.“ Rukou s chybějícími prsty ukázal vzhůru. Nízko visící oblaka se skoro nehýbala, ale prostředkem se táhl koridor mračen, který se neustále posunoval k jihovýchodu. K území Hromové tišiny, pokud vzkaz, jejž jim zanechal muž podepsaný jako R. F., byl pravdivý.

K Temné věži.

„Ale proč…“ začala Susannah, ale pak její kolečkové křeslo najelo na hrbol. Otočila se k Eddiemu. „Dávej pozor, kam mě tlačíš, cukrouši.“

„Promiň,“ omluvil se Eddie. „Silničáři už dlouho tuhle dálnici neopravovali. Nejspíš jim zkrouhli rozpočet.“

Nebyla to žádná dálnice, ale silnice to přece jen byla… aspoň kdysi: cestu označovaly dávno vyježděné koleje a sem tam chatrč na spadnutí. Ráno dokonce minuli opuštěný obchod se stěží čitelný nápisem: BERKOVO CIZOKRAJNÉ ZBOŽÍ. Pátrali uvnitř po zásobách – Jake a Ochu ještě byli s nimi –, ale našli pouze prach, prastaré pavučiny a kostru čehosi, co byl buď velký mýval, malý pes, anebo brumlák. Ochu kosti letmo očichal, pak se na ně vyčural a z obchodu vyběhl, posadil se na hrbol mezi kolejemi a ocásek omotal kolem sebe. Čumák otočil směrem, odkud přišli, a větřil.

Roland si všiml, že brumlák to poslední dobou dělá několikrát denně, a i když nic neříkal, přemýšlel o tom. Že by je někdo sledoval? Tomu příliš nevěřil, ale brumlákův postoj – zvednutý čumák, nastražené uši, stočený ocas – vyvolával nějakou starou vzpomínku nebo připomínal něco, na co Roland stále nemohl přijít.

„Proč chce Jake chodit sám?“ zeptala se Susannah.

„Působí ti to starosti, Susannah z New Yorku?“ zeptal se Roland.

„Ano, Rolande z Gileadu, působí mi to starosti.“ Usmála se docela přátelsky, ale v očích jí zajiskřilo to dávné zlé světlo. Patřilo Dettě Walkerové, jak si Roland domyslel, dávné součásti její osobnosti. Nikdy úplně neodejde a Roland toho nelitoval. Bez té podivné ženy, která jí stále vězela v srdci jako štěpina ledu, by byla pouze pohlednou černoškou s nohama, jež jí končí pod koleny. S Dettou na palubě však byla osobou, s níž bylo radno počítat. Nebezpečnou. Pistolnicí.

„Má hodně o čem přemýšlet,“ řekl Eddie potichu. „Bylo toho na něho trochu moc. Málokterý kluk se vrátí z mrtvých. A je to, jak říká Roland – jestli se mu někdo pokusí zkřížit cestu, bude toho litovat.“ Eddie přestal tlačit kolečkové křeslo, předloktím si otřel pot z čela a podíval se na Rolanda. „Žije vůbec někdo konkrétně v téhle čtvrti zdejšího zapadákova, Rolande? Nebo se všichni odstěhovali?“

„Jistě jich tu pár je, to vnímám.“

Nejenže vnímal, několikrát na ně dokonce někdo vykukoval, když procházeli po stezce Paprsku. Jednou to byla vystrašená žena, která k sobě tiskla dvě děti a v šátku na krku měla zavěšené mimino. Jednou to byl starý farmář, poloviční muťák, kterému z koutku úst viselo jakési škubající se tykadlo. Eddie a Susannah žádné z těchto lidí neviděli a nevycítili ani další, o nichž Roland nepochybně věděl a kteří z bezpečí lesa a vysoké trávy sledovali, jak cizinci procházejí kolem. Eddie a Susannah se museli ještě hodně učit.

Zřejmě se však přece jen naučili aspoň něco potřebného, protože Eddie se najednou zeptal: „To jsou oni, koho za námi Ochu pořád větří?“

„Nevím.“ Roland zauvažoval, jestli jim má říct, že podle něj Ochovi tou jeho zvláštní brumláckou hlavičkou vrtá ještě něco jiného, ale nakonec to neudělal. Pistolník strávil spoustu let bez ka-tet a zvykl si nechávat si leccos pro sebe. Tento zvyk bude muset porušit, pokud má tohle tet zůstat silné. Ale ještě ne, dnes ráno ještě ne.

„Pojďme dál,“ řekl. „Určitě zjistíme, že Jake na nás vpředu čeká.“

2

Po dvou hodinách, těsně před polednem, vystoupili na vyvýšeninu, kde se zastavili, a pod sebou spatřili širokou, pomalu tekoucí řeku, která pod zataženým nebem vypadala jako šedý roztavený cín. Na severozápadním břehu – na jejich straně – stála jakási budova podobná stodole a natřená tak zářivě zelenou barvou, až do tichého dne přímo křičela. Její vchod přečníval nad vodu a podpíraly ho kůly natřené podobně zelenou barvou. Ke dvěma kůlům byl silnými lany připoutaný prám velký nejméně devadesát krát devadesát stop, pruhovaně natřený červenou a žlutou barvou. Z prostředku trčela vysoká dřevěná tyč, která vypadala jako stěžeň, ale po plachtě nebylo ani stopy. Před tyčí stálo několik proutěných židlí otočených ke břehu, na němž stála budova. Na jedné židli seděl Jake. Vedle něj stařík v širokém slamáku, plandavých zelených kalhotách a vysokých holínkách. Na horní půlce těla měl tenký bílý oděv – druh košile, kterou Roland znal jako nátělník. Vypadalo to, že Jake a stařík pojídají tlustě obložené popkiny. Při pohledu na ně se Rolandovi začaly sbíhat sliny.

Za nimi, na okraji cirkusácky natřeného člunu, seděl Ochu a jako uhranutý hleděl dolů na svůj odraz ve vodě. Nebo možná na odraz ocelového lana, které viselo nad ním a táhlo se přes řeku.

„To je řeka Whye?“ zeptala se Susannah Rolanda.

„Jo.“

Eddie se zašklebil. „Říkáš Whye, a já říkám aj vaj!“ Zvedl ruku a zamával s ní nad hlavou. „Jakeu! Hej, Jakeu! Ochu!“

Jake také zamával, a i když řeka a prám zakotvený u břehu byly skoro čtvrt míle daleko, měli všichni tři stejně ostrý zrak, takže uviděli, jak se chlapci v úsměvu zablýskly bílé zuby.

Susannah si přiložila dlaně k ústům. „Ochu! Ochu! Ke mně, zlato! Poběž za maminkou!“

S pronikavým ňafáním, protože pořádně štěkat neuměl, přeběhl Ochu tryskem prám, zmizel v budově připomínající stodolu a vynořil se na druhé straně. Řítil se k nim po stezce s ušima přitisknutýma k hlavě a rozzářenýma, zlatě lemovanýma očima.

„Zpomal, zlato, ať nedostaneš infarkt!“ volala rozesmátá Susannah.

Ochu to zřejmě považoval za povel zrychlit. Dorazil ke kolečkovému křeslu za necelé dvě minuty, skočil Susannah do klína, pak seskočil znovu na zem a radostně se na všechny zahleděl. „Olan! Ed! Suze!“

„Buď zdráv, sire Trokene,“ pozdravil ho Roland a použil při tom starobylé označení pro brumláka, které poprvé uslyšel od matky, když mu předčítala jednu knihu: Troken a drak.

Ochu zvedl nožku, pocvrnkal drn trávy, pak otočil čumák směrem, odkud přišli, a upřel oči na obzor.

„Proč to pořád dělá, Rolande?“ zeptal se Eddie.

„Nevím.“ Ale matně mu to cosi připomínalo. Že by nějaký starý příběh, ne zrovna Trokena a draka, ale jiný, podobný? Podle Rolanda to tak bylo. Letmo si vzpomněl na zelené oči pozorně hledící ze tmy a trochu se zachvěl – ne přímo strachem (i když trocha ho v tom pocitu taky mohla být), ale tou vzpomínkou. Pak to bylo pryč.

Voda bude, pokud bůh dá, pomyslel si a uvědomil si, že mluví nahlas, teprve když se ozval Eddie: „Co?“

„To nic,“ odbyl ho Roland. „Usedneme s Jakeovým novým přítelem ke krátké poradě, ano? Snad má nějaký ten popkin navíc.“

Eddie, který už měl plné zuby tuhých rolek, jimž říkali pistolnické burrito, se ihned rozzářil. „Sakra, to jo.“ Podíval se na pomyslné hodinky na opáleném zápěstí. „Božínku, vidím, že je právě čtvrt na dlabanec.“

„Sklapni a zatlač, brouku,“ pobídla ho Susannah.

Eddie sklapl a zatlačil.

3

Stařík seděl, když do loděnice vstupovali, a stál, když se vynořili u řeky. Uviděl pistole, které měl Roland a Eddie – velké zbraně se santalovou pažbou – a oči se mu rozšířily. Padl na koleno. Byl tichý den a Roland přímo slyšel, jak mu zavrzaly kosti.

„Buď zdráv, pistolníku,“ pronesl stařík a přiložil si artritidou oteklou pěst k čelu. „Vzdávám ti čest.“

„Vstaň, příteli,“ řekl Roland a doufal, že ten stařec je skutečně přítel – Jake si to zřejmě myslel a Roland nakonec začal důvěřovat jeho instinktu. Nemluvě o instinktu malého brumláka. „Vstaň přece.“

Stařík s tím měl potíže, takže Eddie vstoupil na palubu a podepřel ho.

„Díky, synku, díky. Jsi rovněž pistolník, nebo zatím učeň?“

Eddie se podíval na Rolanda. Ten nehnul ani brvou, takže Eddie pohlédl znovu na staříka, pokrčil rameny a široce se usmál. „Nejspíš tak trochu obojí. Jsem Eddie Dean z New Yorku. Tohle je moje manželka Susannah. A tohle je Roland Deschain. Z Gileadu.“

Starému člunaři se rozšířily oči. „Opravdu z Gileadu? To říkáš?“

„Opravdu z Gileadu,“ souhlasil Roland a ucítil, jak se mu kolem srdce šíří nezvyklý smutek. Čas byl jen tvář na vodě a stejně jako ta velká řeka před nimi nedělal nic, jen plynul.

„Pak vstupte na palubu. A vítejte. S tímto mladým mužem jsme už dobří přátelé, to tedy jsme.“ Ochu vstoupil na velký člun a stařík se shýbl, aby podrbal brumláka na nastavené hlavě. „A my taky, že ano, chlapče? Jestlipak si pamatuješ moje jméno?“

„Bix!“ odpověděl Ochu bez rozmýšlení, pak se znovu otočil k severozápadu a pozvedl čenich. Jeho zlatě lemované oči upřeně hleděly na pohybující se válec mračen, který označoval stezku Paprsku.

4

„Chcete pojíst?“ zeptal se jich Bix. „To, co mám, je chudé a obyčejné, ale i tak se s vámi rád rozdělím.“

„S díky přijímáme,“ řekla Susannah. Podívala se nahoru na lano, které se šikmo táhlo přes řeku. „Tohle je přívoz, že?“

„Jo,“ ozval se Jake. „Bix mi vyprávěl, že na druhé straně jsou lidé. Ne moc blízko, ale ani ne daleko. Podle něj jsou to farmáři, co pěstují rýži, ale tímhle směrem moc nechodí.“

Bix vystoupil z velkého prámu a vešel do loděnice. Eddie počkal, až uslyší staříka štrachat uvnitř, pak se shýbl k Jakeovi a potichu se zeptal: „Je v pohodě?“

„Je fajn,“ ujistil ho Jake. „Jenom je prostě vedle z toho, co jsme zač, a je šťastný, že má někoho na převoz. Prý tu nikdo nebyl už spoustu let.“

„To věřím,“ souhlasil Eddie.

Bix se opět vynořil s proutěným košem a Roland ho od něj vzal – jinak by se stařík mohl svalit do vody. Brzy všichni seděli v proutěných křesílkách a žvýkali popkiny obložené jakýmsi růžovým rybím masem. Bylo kořeněné a lahodné.

„Snězte, kolik chcete,“ pobízel Bix. „Řeka je slizounů plná a většinou už jsou pravého plemene. Muťáky házím zpátky. Kdysi jsme dostali poručeno, abychom ty špatné vyhazovali na břeh a oni se tak nemohli dál množit, a nějakou dobu jsem to dělal, ale teď…“ Pokrčil rameny. „Žij a nech žít, říkám já. Jako někdo, kdo sám žil dost dlouho, mám pocit, že něco takového můžu říct.“

„Jak jsi starý?“ zeptal se Jake.

„Už je to nějaká doba, co jsem překročil stodvacítku, jenže pak jsem ztratil přehled, to teda ztratil. Čas je na téhle straně dveří krátký, to víte.“

Na této straně dveří. Rolandovi hlavou znovu prolétla vzpomínka na jakýsi starý příběh, ale hned byla pryč.

„Jdete podle toho?“ Stařík ukázal na pohybující se pruh mraků na nebi.

„Jdeme.“

„Do Cally nebo ještě dál?“

„Dál.“

„Do velké temnoty?“ Bix vypadal při té představě ustaraně a zároveň vzrušeně.

„Jdeme svým směrem,“ odpověděl Roland. „Jaký poplatek si vezmeš za to, že nás převezeš, sai převozníku?“

Bix se zasmál. Znělo to chraplavě a radostně. „Peníze nejsou k ničemu, když není za co je utratit, nemáte žádný dobytek a je jasné jako den, že toho mám k jídlu víc než vy. A vždycky byste na mě mohli tasit a k převozu mě donutit.“

„To nikdy,“ ohradila se Susannah šokovaně.

„Vždyť já vím,“ mávl Bix rukou. „Ohaři by mohli – a ti by mi mohli pro dobrou míru ještě prám spálit, jakmile by se dostali na druhý břeh –, ale praví muži pistole, ti nikdy. A ženy nejspíš taky ne. Nevypadáš ozbrojená, paní, ale u žen člověk nikdy neví.“

Susannah se nad tím usmála sevřenými rty a nic neřekla.

Bix se otočil k Rolandovi. „Přicházíte z Ludu, jak tuším. Poslechl bych si o Ludu a jak to tam chodí. Protože to bylo úžasné město, to tedy bylo. Když jsem je poznal, rozpadalo se a začalo být podivné, ale stále bylo úžasné.“

Čtveřice si vyměnila pohled, který byl zcela an-tet, ta zvláštní telepatie, již měli společnou. V jejich pohledu byl ka-šum, což je starý středosvětský výraz pro stud, ale také žal.

„Co je?“ zeptal se Bix. „Co jsem řekl? Jestli jsem požádal o něco, co mi nechcete dát, prosím za prominutí.“

„Vůbec ne,“ odpověděl Roland, „jenže Lud…“

„Z Ludu je prach ve větru,“ řekla Susannah.

„No,“ ozval se Eddie, „vlastně ani ne prach.“

„Popel,“ upřesnil Jake. „Takový, který ve tmě září.“

Bix nad tím uvažoval, pak pomalu přikývl. „Stejně bych si to všechno rád poslechl, nebo aspoň tolik, kolik mi stačíte za hodinu povědět. Protože tak dlouho trvá převoz.“

5

Bix se urazil, když mu nabídli, že mu pomohou s přípravami. Řekl, že je to jeho práce a stále na ni stačí – jenom ji nezvládne tak rychle jako kdysi, kdy na obou březích řeky stály farmy a několik malých obchodních stanic.

Každopádně té práce nebylo tolik. Přinesl z loděnice stoličku a velký šroub s okem z železného dřeva, postavil stoličku tak, aby mohl připevnit šroub na vršek tyče, a pak zavěsil oko na lano. Odnesl stoličku zase dovnitř a vrátil se s velkou kovovou klikou ve tvaru Z. S jakousi obřadností ji položil k dřevěnému krytu na opačném konci člunu.

„Ne abyste to někdo skopli přes palubu, to už bych se nikdy nedostal domů,“ varoval je.

Roland si dřepl na bobek, aby si věc prohlédl. Kývl na Eddieho a Jakea, kteří se k němu připojili. Ukázal na slova vyražená na těle kliky. „Stojí tam, co si myslím?“

„Jo,“ přisvědčil Eddie. „North Central Positronics. Naši staří známí.“

„Kdy jsi k tomu přišel, Bixi?“ zeptala se Susannah.

„Odhaduju, že tak před devadesáti rokama, nebo ještě víc. Tamhle v podzemí je jedno místo.“ Neurčitě máchl rukou směrem k Zelenému paláci. „Táhne se na celé míle a je plné věcí, které patřily starému lidu, a jsou v dokonalém stavu. Ze stropu pořád hraje divná muzika, takovou jste ještě neslyšeli. Jako by vám míchala myšlenkama. A není radno se tam dlouho zdržovat, jinak vám naskáčou boláky, začnete blít a vypadají vám zuby. Já tam jednou šel. Už nikdy víc. Chvíli jsem si myslel, že umřu.“

„Vypadaly ti kromě tesáků taky vlasy?“ zeptal se Eddie.

Bix vypadal překvapeně, ale pak přikývl. „Jo, trochu, ale zase mi dorostly. Ta klika, víte, je zacelená.“

Eddie nad tím chvíli dumal, ale netušil, jak by se mohl neživý předmět zacelit. Pak si uvědomil, že stařík myslel ocelová.

„Jste připraveni?“ zeptal se jich Bix. Oči mu zářily skoro stejně jako Ochovi. „Mám odrazit?“

Eddie řízně zasalutoval. „Dle rozkazu, kapitáne. Vyplouváme k ostrovu Pokladů, jo hó hó, to tedy vyplouváme.“

„Pojď mi pomoct s těmi lany, Rolande z Gileadu, jestli ráčíš.“

Roland šel, a rád.

6

Prám se zvolna sunul, po šikmém laně ho pomalu táhl líný říční proud. Všude kolem nich skákaly ryby a Rolandovo ka-tet zatím na střídačku vyprávělo staříkovi o městu Lud a o tom, co se jim tam přihodilo. Ochu chvíli se zájmem pozoroval ryby, packami se opíral o hranu člunu obrácenou proti proudu. Pak se znovu posadil, zahleděl se zpátky tam, odkud přišli, a zvedl čenich.

Bix mručel, když mu vyprávěli, jak opouštěli město odsouzené ke zkáze. „Blaine Mono, říkáte. Pamatuju si ho. Třeskací vlak. Byl ještě jeden, ale už si nevzpomenu na jeho jméno…“

„Patricia,“ napověděla mu Susannah.

„Jo, to byla ona. Měla krásné skleněné boky. A vy říkáte, že celé město je pryč?“

„Celé,“ přitakal Jake.

Bix sklonil hlavu. „Smutné.“

„To ano,“ řekla Susannah, vzala ho za ruku a lehce ji stiskla. „Středosvět je smutné místo, i když umí být velmi krásné.“

To už dospěli doprostřed řeky a vlasy jim čechral mírný větřík, kupodivu teplý. Všichni odložili těžký svrchní oděv a pohodlně se usadili v proutěných křesílkách pro cestující, která se otáčela sem a tam, zřejmě kvůli vyhlídce, jež se jim nabízela. Na prám vyskočila velká ryba – pravděpodobně toho druhu, jímž si ve čtvrt na dlabanec naplnili břicho. Zůstala ležet Ochovi u tlap a plácala sebou. Brumlák se obyčejně vrhal na každého drobného tvora, který mu zkřížil cestu, ale teď se zdálo, že si ryby ani nevšiml. Roland ji ošoupanou botou skopl zpátky do vody.

„Váš troken ví, že se to blíží,“ poznamenal Bix. Podíval se na Rolanda. „Určitě si na to dáte pozor, tak?“

Roland chvíli nedokázal nic říct. Z hlubin mysli na hladinu stoupala jasná vzpomínka na jednu z tuctu ručně vybarvovaných dřevorytových ilustrací ve staré oblíbené knížce. Šest brumláků sedí na povaleném stromu v lese pod srpkem měsíce a všichni mají pozvednuté čumáky. Tuto knihu, Kouzelné příběhy Eldů, miloval víc než všechny ostatní, když byl sotva víc než batole a poslouchal, jak mu matka čte před spaním v jeho ložnici ve vysoké věži, zatímco venku zpívá svou osamělou píseň podzimní vichřice a přivolává tak zimu. „Závan klíčovou dírkou“, tak se jmenoval příběh, k němuž ten obrázek patřil, a byl strašný a nádherný zároveň.

„U všech mých bohů na kopci,“ pronesl Roland a bouchl se hranou ruky bez několika prstů do čela. „Měl jsem to poznat hned. Už jenom podle toho, jak se v posledních pár dnech oteplilo.“

„Chceš říct, žes to nepoznal?“ zeptal se Bix. „A jsi z Vnitřního světa?“ Nespokojeně zamlaskal.

„Rolande?“ ozvala se Susannah. „Co se děje?“

Roland si jí nevšímal. Díval se z Bixe na Ocha a zase na Bixe. „Přichází smrtidech.“

Bix přikývl. „Tak. Troken to říká a trokeni se ve smrtidechu nikdy nepletou. To je jejich přednost, kromě toho, že i trochu mluví.“

„Jaká přednost?“ zeptal se Eddie.

„Myslí tím jejich nadání,“ vysvětlil Roland. „Bixi, víš o nějakém místě na druhém břehu, kde bychom se mohli schovat a počkat, až se to přežene?“

„Náhodou vím.“ Stařík ukázal na zalesněné kopce, které se mírně svažovaly k opačnému břehu Whye, kde na ně čekalo další molo a další loděnice – ta neměla žádný nátěr a zdaleka nebyla tak velkolepá. „Na druhé straně najdete cestu, po které půjdete dál, takovou úzkou cestičku, co bývala silnicí. Sleduje stezku Paprsku.“

„To jistě sleduje,“ ozval se Jake. „Všechny věci slouží Paprsku.“

„Jak říkáš, mladý muži, jak říkáš. Co znáte, kola, nebo míle?“

„Obojí,“ řekl Eddie, „ale pro většinu z nás jsou lepší míle.“

„Nuže dobrá. Jděte po staré Callské silnici pět mil… možná šest… a přijdete do opuštěné vesnice. Většina domů je tam ze dřeva a k ničemu vám nebudou, ale obecní síň je z pevného kamene. Tam vám bude dobře. Byl jsem uvnitř a je tam krásný velký krb. Radím vám obhlídnout komín, to určitě, protože budete potřebovat, aby ten den nebo dva, kdy tam budete muset čekat, dobře táhl. Pokud jde o dřevo, poslouží vám okolní zbořeniny.“

„Co je to ten smrtidech?“ zeptala se Susannah. „Nějaký vítr?“

„Ano,“ odpověděl Roland. „Jeden jsem zažil, ale je to už spousta let. Máme štěstí, že je Ochu s námi. Ale ani tak bych to nepoznal, nebýt Bixe.“ Stiskl staříkovi rameno. „Díky, sai. Všichni říkáme díky.“

7

Loděnice na jihovýchodním břehu řeky byla na pokraji zhroucení, stejně jako spousta jiných věcí ve Středosvětě. Na krovech hřadovali hlavou dolů netopýři a po stěnách pobíhali tlustí pavouci. Lidem se ulevilo, když tudy jen prošli a ocitli se znovu pod širým nebem. Bix uvázal prám a připojil se k nim. Všichni ho poobjímali a přitom dávali pozor, aby ho moc nezmáčkli a nezlámali mu staré kosti.

Když se s ním rozloučili, stařík si otřel oči, pak se shýbl a pohladil Ocha po hlavě. „Postarej se o ně dobře, to udělej, sire Trokene.“

„Ochu!“ odpověděl brumlák. A dodal: „Bix!“

Stařík se narovnal a všichni znovu uslyšeli, jak mu praská v kostech. Opřel se dlaněmi o bedra a zašklebil se.

„Dostaneš se v pohodě zpátky?“ zeptal se Eddie.

„Ale jo,“ odpověděl Bix. „Kdyby bylo jaro, tak možná ne – Whye není tak klidná, když taje sníh a přijdou deště –, ale teď? Levou zadní. Bouře je ještě dost daleko. Budu kus proti proudu točit klikou, pak pevně zarazím závlačku, abych mohl odpočívat a neklouzal zpátky, a pak budu zase chvíli točit. Možná mi to zabere čtyři hodiny místo jedné, ale dostanu se tam. Aspoň vždycky jsem se tam dostal. Jenom lituju, že jsem vám nemohl dát víc jídla.“

„Povede se nám dobře,“ ujistil ho Roland.

„Tak dobrá. Dobrá.“ Zdálo se, že staříkovi se nechce odcházet. Podíval se jim každému do tváře – vážně –, pak se usmál a ukázal tak bezzubé dásně. „Bylo to utěšené setkání na stezce, je to tak?“

„To tedy ano,“ souhlasil Roland.

„A jestli se budete tudyma vracet, zastavte se a pobuďte u starého Bixe. Povyprávíte mu o svých dobrodružstvích.“

„Určitě,“ řekla Susannah, i když věděla, že tudy už nikdy nepůjdou. Tohle věděli všichni.

„A pozor na smrtidech. S tím si nezahrávejte. Ale možná máte ještě tak den, nebo i dva. Zatím nevytáčíš kruhy, co, Ochu?“

„Ochu!“ přisvědčil brumlák.

Bix zhluboka povzdechl. „Tak už běžte svou cestou,“ řekl, „a já půjdu svou. Brzo se všichni někam důkladně zakutáme.“

Roland a jeho tet vykročili na stezku.

„Ještě jednu věc!“ zavolal za nimi Bix, takže se otočili. „Jestli zahlídnete toho blbce Andyho, vyřiďte mu, že o žádnou písničku nestojím a nechci, aby mi četl nějaký zatracený hororskopy!“

„Kdo je Andy?“ křikl Jake.

„Ále, to je fuk, stejně ho nejspíš nepotkáte.“

To bylo poslední staříkovo slovo na toto téma a žádný z nich si na ně nevzpomněl, i když v Calla Bryn Sturgisu Andyho opravdu potkali. Ale to se stalo později, až když bouře pominula.

8

Do opuštěné vesnice to bylo jen pět mil a dorazili k ní necelou hodinu poté, co vyšli od přívozu. Rolandovo vyprávění o smrtidechu zabralo méně času.

„Obyčejně přicházely do Velkých lesů severně od Nového Kanaánu jednou nebo dvakrát do roka, i když přímo v Gileadu se nikdy žádný neobjevil. Než se dostaly tak daleko, vždycky vystoupaly do vzduchu. Ale pamatuji si, jak jsem jednou viděl jet po Gileadské cestě káry naložené zmrzlými mrtvolami. Byli to nejspíš farmáři a jejich rodiny. Kde byli jejich trokeni – brumláci –, to nevím. Asi onemocněli a pomřeli. Bylo jasné, že když ti lidé neměli žádného brumláka, který by je varoval, nestačili se připravit. Smrtidech přichází náhle, víte. V jednu chvíli je vám teplo jako v troubě – protože počasí se předtím vždycky oteplí –, a vzápětí je to tu, vrhne se to na vás jako smečka vlků na houf jehňat. Jediným varováním jsou zvuky, jaké vydávají stromy, když se přes ně valí ledový smrtidech. Je to takové dunění, jako výbuchy granátů hluboko v zemi. Ty zvuky vydávají živé stromy asi proto, že se prudce smrští. A když to lidé na polích uslyšeli, už pro ně bylo příliš pozdě.“

„Zima,“ přemítal Eddie. „Jak velká?“

„Teplota může za necelou hodinu klesnout až na čtyřicet čárek pod hranici mrazu,“ řekl Roland chmurně. „Rybníky zmrznou okamžitě a ozývají se při tom zvuky, jako když kulka roztříští okno. Tráva se promění ve sklo.“

„Přeháníš,“ usoudila Susannah. „To přece není možné.“

„Vůbec ne. Ale ten chlad není všechno. Provází ho vítr – o síle vichřice, a ten láme zmrzlé stromy jako stébla. Takové bouře se mohou hnát krajem i tři sta kol, než se zvednou do nebe, a to stejně rychle, jako se objevily.“

„Jak to ti brumláci vědí?“ zeptal se Jake.

Roland pouze zavrtěl hlavou. Jak a proč, to ho nikdy u ničeho příliš nezajímalo.

9

Došli k ulomenému kusu vývěsní tabule, který ležel na stezce. Eddie ho zvedl a přečetl vybledlé pozůstatky jediného slova. „Tohle dokonale vystihuje Středosvět,“ řekl. „Tajemný, a přitom tak nějak k popukání.“ Otočil se k nim s kusem prkna zdviženým před hrudník. Velkými kostrbatými písmeny na něm stálo ZÁVRT.

„Závrt je hluboká studna,“ vysvětlil Roland. „Podle zvykového práva se z ní může každý pocestný napít bez poplatku nebo pokuty.“

„Vítejte v Závrtu,“ zahlaholil Eddie a mrskl kusem štítu do křoví vedle cesty. „To se mi líbí. Dokonce bych chtěl nálepku na nárazník s nápisem Přečkal jsem smrtidech v Závrtu.“

Susannah se zasmála. Jake ne. Pouze ukázal na Ocha, který se začal rychle točit v maličkých kruzích, jako by si honil ocásek.

„Možná bychom si měli trochu pospíšit,“ řekl chlapec.

10

Lesy se rozestoupily a stezka se rozšířila v bývalou hlavní ulici vesnice. Ze samotné vesnice zbyl smutný hlouček zbořenin, které se po obou stranách táhly asi čtvrt míle. Něco asi bývaly domy, něco obchody, ale teď už se to nedalo rozeznat. Zbyly z nich jen zhroucené skořepiny, které civěly do okolí tmavýma prázdnýma očima, v nichž možná kdysi byly skleněné tabule. Jediná výjimka stála na konci obce. Zarostlá hlavní ulice se tam rozdělovala a obtáčela podsaditou budovu připomínající pevnůstku, postavenou z šedého kamene. Byla zarostlá křovisky vysokými skoro do pasu a částečně ji kryly mladé jedle, které tam musely růst od doby, kdy lidé Závrt opustili. Kořeny se už začínaly propracovávat k základům obecní síně. Po čase ji kořeny strhnou a čas byl to jediné, čeho byl ve Středosvětě nadbytek.

„S tím dřevem měl děda pravdu,“ prohodil Eddie. Zvedl ohlazenou lať a položil ji před Susannah na područky křesla jako provizorní stolek. „Budeme ho mít spoustu.“ Vrhl pohled na Jakeova chlupatého kamaráda, který se už zase rychle točil v kruzích. „Teda jestli máme čas si ho nasbírat.“

„Začneme sbírat, jakmile se přesvědčíme, že se do té kamenné budovy vůbec dostaneme,“ řekl Roland. „Pospěšme si.“

11

V obecní síni Závrtu byla zima a v patře bydleli ptáci – podle Newyorčanů to byly vlaštovky, Roland jim však říkal rézičky –, ale jinak vskutku měli celý domek pro sebe. Jakmile se Ochu ocitl pod střechou, očividně ho opustilo nutkání obracet se čumákem k severozápadu nebo se točit v kruzích a okamžitě se v něm probudila obvyklá zvědavost, takže se vyřítil po vratkých schodech vzhůru vstříc tichému pleskání křídel a čiřikání. Začal pronikavě ňafat a členové tet brzy spatřili rézičky hromadně odlétat do méně obydlených míst Středosvěta. Jake si pomyslel, že pokud má Roland pravdu, pak se ptáci mířící k řece Whye brzy promění v ptačí rampouchy.

Přízemí tvořilo jedinou rozlehlou místnost. U zdí byly na hromadách stoly a lavice. Roland, Eddie a Jake je odnesli k nezaskleným oknům, která byla naštěstí malá, a otvory jimi zakryli. Okna na severozápadní straně zakryli zvenčí, aby je vítr vanoucí z toho směru spíš přirazil než odfoukl.

Zatímco se tím zabývali, Susannah vjela se svým křeslem až do útrob krbu, což mohla udělat, aniž musela sklonit hlavu. Zahleděla se vzhůru, chopila se zrezivělého kruhu, který tam visel, a zatáhla za něj. Ozvalo se pekelné zaskřípání… chvilka ticha… a pak na ni žuchlo mohutné černé mračno sazí. Její reakce byla okamžitá, barvitá a zcela v duchu Detty Walkerové.

„No to mi polib prdel a odkýbluj se do nebe!“ zařvala. „Ty čuráku jeden nevychcanej, koukni se na ten zasranej bordel!“

Vycouvala s křeslem ven a přitom kašlala a mávala si rukama před obličejem. Kolečka křesla zanechávala v koptu stopy. Susannah měla v klíně hromadu sazí. Smetla ji sérií prudkých ran, které se podobaly spíš boxování.

„Komín hnusnej, zkurvenej! Špinavá kundí díra! Ty hajzle zasranej…“

Otočila se a všimla si, že Jake na ni zírá s otevřenou pusou a vykulenýma očima. Ochu, který stál na schodech za ním, se tvářil stejně.

„Promiň, zlato,“ odfrkla si Susannah. „Nechala jsem se trochu unýst. Vztekám se hlavně na sebe. Odmala jsem byla zvyklá na sporáky a krby, takže mě to mělo napadnout.“

Jake s hlubokým respektem odpověděl: „Znáš lepší nadávky než můj otec. Nenapadlo by mě, že existuje někdo, kdo umí klít líp než on.“

Eddie přešel k Susannah a začal jí utírat obličej a krk. Odstrčila mu ruce. „Jenom to rozmažeš. Pojďme se podívat, jestli najdem ten závrt, nebo co to je. Možná je tam pořád voda.“

„Bude, pokud bůh dá,“ odpověděl Roland.

Prudce se k němu otočila a zahleděla se na něj přimhouřenýma očima. „Chceš bejt vtipnej, Rolande? Neradím ti, aby ses pokoušel vtipkovat, když tu sedím jako černej sněhulák.“

„Ne, sai, na to ani nepomysli,“ řekl Roland, ale levý koutek úst mu nepatrně zaškubal. „Eddie, běž se podívat po té vodě, aby se mohla Susannah umýt. Já s Jakem začnu sbírat dříví. Budeme potřebovat, abys nám co nejdřív pomohl. Doufám, že náš přítel Bix to stihl na svůj břeh, protože myslím, že času je méně, než odhadoval.“

12

Obecní studna byla za obecní síní na místě, kde se podle Eddieho možná kdysi nalézala náves. Provaz visící z rumpálu pod ztrouchnivělou stříškou byl dávno pryč, ale v tom nebyl problém. Měli totiž v tlumoku svazek dobrého lana.

„Problém je v tom,“ dumal Eddie, „co přivážeme na konec toho lana. Snad by jeden Rolandův starý sedlový vak mohl…“

„Co je tohle, zlato?“ Susannah ukazovala nalevo od studny na trs vysoké trávy a ostružiní.

„Nevidím…“ Ale pak uviděl. Flíček zrezivělého kovu. Eddie opatrně, aby ho trny poškrábaly co nejméně, hmátl do roští, zamručel námahou a vytáhl zrezivělé vědro s chomáčem uschlého břečťanu uvnitř. Vědro mělo dokonce ucho.

„Ukaž, já se podívám,“ řekla Susannah.

Vyklepal břečťan a nádobu jí podal. Vyzkoušela ucho, a to se okamžitě zlomilo, ne že by prasklo, ale tiše, tence vzdychlo. Susannnah se na Eddieho omluvně podívala a pokrčila rameny.

„To neva,“ řekl Eddie. „Lepší je zjistit to hned, než až by to bylo dole ve studni.“ Odhodil ucho stranou, odřízl kus z jejich lana, odmotal vnější prameny, aby je ztenčil, a zbytek provlékl dírami, v nichž předtím drželo ucho.

„To není špatný,“ usoudila Susannah. „Na bílýho kluka seš dost šikovnej.“ Nakoukla přes okraj studny dolů. „Vidím vodu. Není ani tři metry hluboko. Hu, ta ale vypadá studená.“

„Kominíci si nemůžou vybírat,“ řekl Eddie.

Vědro cáklo o hladinu, naklonilo se a začalo se plnit. Když kleslo pod vodu, Eddie ho vytáhl nahoru. Na několika místech, kde nádobu prožrala rez, stříkala voda, ale byly to jen malé dírky. Eddie si sundal košili, namočil ji ve vodě a začal Susannah umývat obličej.

„Panebože!“ vykřikl. „Vidím děvče!“

Vzala od něj zmuchlanou košili, vymáchala ji, vyždímala a začala si umývat ruce. „Aspoň jsem ten zatracenej komín otevřela. Až ten sajrajt umyju z nejhoršího, můžeš nabrat další vodu, a až rozděláme oheň, budu se moct umýt v teplý…“

Daleko na severozápadě zaslechli tiché, dunivé rupnutí. Pak bylo ticho, a znovu cosi prásklo. Následovalo několik další zadunění a pak úplná kanonáda. Blížila se jejich směrem jako pochodující těžké boty. Jejich vylekané pohledy se setkaly.

Eddie, nahý do pasu, skočil za kolečkové křeslo. „Myslím, že bysme sebou měli mrsknout.“

Z dálky – ale nepochybně stále blíž – doléhaly zvuky jako při střetu armád ve válce.

„Myslím, že máš pravdu,“ řekla Susannah.

13

Když se vrátili, uviděli, že Roland a Jake běží k obecní síni každý s plnou náručí trouchnivého dříví a prken zježených třískami. Stále daleko za řekou, ale rozhodně už blíž, duněly tiché, praskavé exploze, jak se stromům stojícím v cestě smrtidechu křečovitě stahovala jemná dřeň. Ochu byl uprostřed zarostlé hlavní ulice a neustále se točil dokolečka.

Susannah se vyklonila z křesla, obratně dopadla na ruce a začala se plazit k obecní síni.

„Co to sakra děláš?“ vyjekl Eddie.

„Tak uvezeš na křesle víc dřeva. Nasbírej co největší hromadu. Já odchytím Rolanda, aby mi dal svoje křesadlo, a zapálím oheň.“

„Ale…“

„Poslouchej mě, Eddie. Nech mě udělat, co můžu. A obleč si zase košili. Vím, že je mokrá, ale aspoň se tolik nepoškrábeš.“

Udělal to, pak se otočil ke křeslu, naklonil je na zadních kolečkách dozadu a odtlačil k nejbližšímu možnému zdroji paliva. Když míjel Rolanda, vyřídil mu vzkaz od Susannah. Roland, vykukující přes hromadu dřeva v náručí, jen přikývl a bez zastavování běžel dál.

Všichni tři beze slova běhali sem a tam a sbírali dříví na ochranu proti zimě, která se za tohoto podivně teplého odpoledne rychle blížila. Stezka Paprsku dočasně zmizela z nebe, protože všechny mraky se daly do pohybu a valily se k jihovýchodu. Susannah rozdělala oheň a ten teď burácel a šlehal do komína. Uprostřed rozlehlé místnosti v přízemí ležela velká hromada dřeva, z některých kusů trčely rezavé hřebíky. Zatím se nikdo z nich neřízl ani nepíchl, ale podle Eddieho to byla jen otázka času. Snažil se rozpomenout, kdy byl naposled na přeočkování proti tetanu, ale nic se mu nevybavilo.

Pokud jde o Rolanda, pomyslel si, jeho krev by nejspíš zabila každej bacil, kterej by se do toho koženýho pytle, kterýmu říká kůže, odvážil strčit hlavu.

„Proč se usmíváš?“ zeptal se Jake. Prudce oddechoval a slova ze sebe sotva vyrážel. Rukávy košile měl umazané a plné třísek, po čele se mu táhla dlouhá špinavá šmouha.

„Jenom tak, náš malý hrdino. Dávej si pozor na rezavý hřebíky. Každý vezmem ještě jeden náklad a radši to odpískáme. Už je to blízko.“

„Tak jo.“

Dunění už se ozývalo od jejich břehu řeky a vzduch, i když byl stále teplý, najednou podivně zhoustl. Eddie naposledy naložil kolečkové křeslo a drncal s ním zpátky k obecní síni. Jake a Roland byli před ním. Eddie cítil, jak z otevřených dveří sálá vedro. Fakticky by se mělo ochladit, pomyslel si, jinak se uvnitř upečeme na škvarek.

Zatímco čekal, až se ti dva před ním stočí bokem, aby se mohli protáhnout s naloženým dřevem dovnitř, k praskání a dunění smršťujících se stromů se přidalo slabé a vytrvalé skučení. Eddiemu se z něho zježily vlasy na zátylku. Vítr, který se k nim hnal, vydával zvuky jako živý tvor svíraný bolestí.

Vzduch se znovu začal měnit. Nejdřív byl teplý, pak se ochladil natolik, aby Eddiemu usušil pot na tváři, potom byl studený. To se stalo během několika vteřin. K přízračnému kvílení větru se přidalo pleskání, které Eddiemu připomnělo plastové praporky, jaké občas vídal rozvěšené kolem parkovišť autobazarů. Najednou se pleskot změnil v drnčivý příval a vítr začal ze stromů strhávat listí, nejdřív v chomáčích a pak v celých mracích. Větve se zmítaly proti mrakům, které temněly přímo před očima. Eddie na to civěl s otevřenými ústy.

„A sakra,“ vyjekl a rozběhl se s kolečkovým křeslem přímo do dveří. Běžel s ním pro náklad už aspoň desetkrát, ale vzpříčilo se poprvé. Prkna, která naskládal napříč přes opěrky, byla moc dlouhá. U každé jiné dávky by se konce odlomily se stejně tichým, téměř omluvným povzdechem, jaký vydalo ucho u vědra u studny, ale tentokrát ne. Ne, prosím, teď ne, když už je bouře skoro tu. Copak ve Středosvětě nejde nic snadno? Natáhl se přes opěradlo křesla, aby nejdelší prkna vyházel, a v tu chvíli zakřičel Jake.

„Ochu! Ochu je pořád venku! Ochu! Ke mně!“

Ochu si ho nevšímal. Už se přestal točit. Teď už jen seděl s čumákem pozvednutým a pohled svých zlatě lemovaných očí zasněně upíral vstříc přicházející bouři.

14

Jake nepřemýšlel a nedíval se po hřebících, které trčely z Eddieho posledního nákladu dřeva. Jake se prostě vyškrábal přes hromadu prken zježených třískami a skočil. Narazil do Eddieho a toho ten náraz srazil dozadu, až se zapotácel. Eddie se pokusil udržet rovnováhu, ale zakopl o vlastní nohy a padl na zadek. Jake dopadl na koleno, ale hned se vyhrabal na nohy. Oči měl vytřeštěné a z čela mu v zacuchaných pramenech a kudrnách vlály dlouhé vlasy.

„Jakeu, ne!“

Eddie po něm hmátl, ale nechytil nic, jenom podolek chlapcovy košile. Ta byla po mnoha praních v mnoha potocích už tak chatrná, že se roztrhla.

Roland stál ve dveřích. Odhazoval příliš dlouhá prkna nalevo a napravo a nevšímal si trčících hřebíků, stejně jako předtím Jake. Pak trhl křeslem dovnitř a zamručel: „Vlez sem.“

„Jake…“

„Jakeovi se buď nic nestane, anebo stane.“ Roland chytil Eddieho za paži a zdvihl ho na nohy. Nohavice starých džín jim v bičujícím větru drnčely na nohou jako kulomet. „Musí se o sebe postarat sám. Vlez dovnitř.“

„Ne! Di do prdele!“

Roland se nehádal, jenom Eddiem trhl, až proletěl dveřmi. Eddie dopadl na zem jak široký, tak dlouhý. Susannah klečela před ohništěm a dívala se na něj. Po tváři se jí lil pot a jelenicovou kůži měla vpředu promáčenou.

Roland stál mezi dveřmi a zachmuřeně sledoval, jak Jake běží pro svého přítele.

15

Jake cítil, jak okolní teplota vzduchu padá jako kámen. Jakási větev praskla a odlomila se a Jake se jen přikrčil, když mu hvízdla nad hlavou. Ochu se vůbec nepohnul, dokud po něm Jake nechňapl. V tu chvíli se brumlák zdivočele otočil a vycenil zuby.

„Kousni, jestli musíš,“ křikl Jake, „ale já tě nepustím.“

Ochu nekousl, ale i kdyby ano, Jake by to zřejmě nevnímal. Vůbec necítil obličej. Obrátil se zpátky k obecní síni a vítr se v tu chvíli proměnil v obrovskou ledovou ruku, která se mu opřela do zad. Znovu se rozběhl a uvědomoval si, že skáče neuvěřitelnými skoky, jako kosmonaut běžící po povrchu Měsíce ve sci-fi filmu. Jeden skok… dva… tři…

Ale při třetím skoku už na zem nedopadl. Vichr se ho chopil a hnal ho přímo vpřed i s Ochem, kterého Jake pořád svíral v náručí. Ozvala se dunivá rána a rachot, když jeden ze starých domků ve vichru povolil a v mračnu trosek se rozletěl na jihovýchod. Jake viděl, jak se kus schodiště i s hrubým plaňkovým zábradlím točí a žene se vstříc uhánějícím mračnům. Další na řadě jsme my, pomyslel si, ale pak ho těsně nad loktem sevřela jakási ruka, které sice chyběly dva prsty, ale síly měla stále dost.

Roland ho strhl ke dveřím. Chvíli bylo na vážkách, jestli je vítr nevytrhne z bezpečí oba. Pak Roland zabořil zbývající prsty Jakeovi hluboko do masa a zabral silněji. Tlak větru najednou povolil a oba dopadli zády na zem.

„Díky bohu!“ zvolala Susannah.

„Děkuj mu později!“ křičel Roland, aby ho uslyšeli přes vytrvalý hukot vichřice. „Tlačte! Všichni tlačte do těch zatracených dveří! Susannah, ty tlač dole! Vší silou! Ty zavřeš závoru, Jakeu! Rozumíš mi? Spustíš břevno do vidlic! Nečekej!“

„O mě se neboj,“ hekl Jake. Na spánku měl od čehosi řeznou ránu a po straně obličeje mu stékal čůrek krve, ale pohled měl jasný a jistý.

„Teď! Tlačte! Tlačte jako o život!“

Dveře se pomalu dovřely. Neudrželi je dlouho – jen pár vteřin –, ale déle nebylo potřeba. Jake spustil silný dřevěný trámek na místo, a když pak opatrně ucouvli, zrezivělé vidlice držely. Udýchaně se po sobě podívali a pak pohlédli dolů na Ocha. Ten radostně ňafl a šel se opékat ke krbu. Kletba, jíž ho poutala ženoucí se bouře, se zřejmě zlomila.

Kus od krbu už velká místnost prochládala.

„Měl jsi mě nechat pro toho kluka jít, Rolande,“ vyjel Eddie. „Mohlo ho to tam venku zabít.“

„Ocha má na starosti Jake. Měl ho dostat dovnitř dřív. K něčemu ho přivázat, kdyby to nešlo jinak. Nebo si myslíš něco jiného, Jakeu?“

„Jo, je to tak.“ Jake seděl vedle Ocha, jednou rukou hladil brumláka po husté srsti a druhou si utíral krev z obličeje.

„Rolande,“ ozvala se Susannah, „je to ještě dítě.“

„Už ne,“ odpověděl Roland. „Prosím za prominutí, ale… už ne.“

16

První dvě hodiny, co bouře trvala, trochu pochybovali, jestli vůbec kamenná obecní síň vydrží. Vítr ječel a stromy praskaly. Jeden se zřítil na střechu a rozdrtil ji. Mezi prkny nad nimi tryskal dovnitř studený vzduch. Susannah a Eddie se chytili do náručí. Jake chránil tělem Ocha – ten teď klidně ležel na zádech s krátkými nožkami rozvalenými do všech světových stran – a hleděl vzhůru na vířící mračno ptačího trusu, který se na ně sypal prasklinami ve stropě. Roland klidně pokračoval v přípravě jejich malé večeře.

„Co myslíš, Rolande?“ zeptal se Eddie.

„Myslím, že pokud tenhle dům vydrží ještě hodinu, bude to s námi dobré. Dál se ochladí, ale vítr trochu poleví, až padne tma. Zítra za svítání se ztiší ještě víc a do pozítří bude vzduch klidný a mnohem teplejší. Ne tolik jako před příchodem bouře, ale to teplo bylo nepřirozené, jak všichni víme.“

Zadíval se na ně a na rtech se mu objevil náznak úsměvu. Na jeho tváři, obvykle tak klidné a vážné, se vyjímal podivně.

„Do té doby budeme mít dobrý oheň – nedokáže vyhřát celou místnost, ale postačí, když se budeme držet blízko u něj. A budeme si moci trochu odpočinout. Máme toho za sebou hodně, není-liž pravda?“

„Jo,“ přisvědčil Jake. „Až moc.“

„A ještě víc nás toho čeká, o tom nepochybuji. Nebezpečí, tvrdá práce, žal. Možná smrt. Takže teď posedíme u ohně jako za starých časů a užijeme si tolik pohodlí, kolik můžeme.“ Pozoroval je stále s tím nepatrným úsměvem na tváři. Světlo ohně mu vykreslovalo zvláštní profil, takže půlka jeho tváře vypadala mladší a ta druhá polovina prastará. „Jsme ka-tet. Jsme jedno učiněné z mnoha. Buďte vděčni za teplo, přístřeší a společenství, které nás v této bouři chrání. Jiní možná nemají takové štěstí.“

„Budeme doufat, že mají,“ řekla Susannah. Myslela na Bixe.

„Pojďte,“ vybídl je Roland. „Jezte.“

Přišli, usadili se kolem svého dinha a jedli, co jim nachystal.

17

Susannah brzy zvečera prospala hodinu nebo dvě, ale sny – o odporném jídle hemžícím se červy, které ji kdosi donutil jíst – ji probudily. Venku stále vyl vítr, i když teď už to jeho kvílení nebylo nepřetržité. Chvílemi se zdálo, že úplně utichá, ale pak se znovu ozval dlouhými, mrazivými skřeky, když se protahoval pod okapy, kde tvořil ledové víry a rozechvíval kamennou budovu až do morku prochladlých kostí. Dveře rytmicky bouchaly o břevno, které je přidržovalo zavřené, ale stejně jako strop i závora se zrezivělými vidlicemi zatím držely. Susannah napadlo, co by se s nimi stalo, kdyby to břevno bylo stejně chatrné a ztrouchnivělé jako ucho vědra, které našli u závrtu.

Roland byl vzhůru a seděl u ohně. Jake s ním. Mezi nimi spal Ochu s jednou tlapou položenou přes čumák. Susannah se k nim připojila. Plameny šlehaly už trochu níž, ale takhle zblízka jí příjemně zahřívaly tváře a paže. Vzala jedno prkno, zauvažovala, jestli ho má přelomit, ale napadlo ji, že by tím mohla probudit Eddieho, a vhodila prkno na oheň tak, jak bylo. Do komína vychrstly jiskry, zavířily a průvan je vytáhl ven.

Mohla si ty ohledy ušetřit, protože jiskry se stále ještě neusadily, když ji po zátylku těsně pod vlasy pohladila ruka. Nemusela se ohlížet, ten dotek by poznala kdekoli. Ani se neotáčela, jen tu ruku vzala, přitáhla si ji k ústům a políbila na dlaň. Bílou dlaň. Dokonce i po tak dlouhé době strávené společně a po všem tom milování tomu sotva mohla uvěřit. Jenže bylo to tak.

Aspoň že ho nemusím vodit domů představit rodičům, pomyslela si.

„Nemůžeš spát, zlato?“

„Trochu jsem spala. Moc ne. Měla jsem divný sny.“

„Nosí je ten vítr,“ řekl Roland. „Všichni v Gileadu by ti řekli totéž. Ale mně se moc líbí, jak ten vítr zní. Vždycky se mi to líbilo. Tiší mé srdce a připomíná staré časy.“

Pohlédl stranou, jako by se styděl, že prozradil příliš mnoho.

„Nikdo nemůžeme spát,“ ozval se Jake. „Vyprávěj nám nějaký příběh.“

Roland chvíli hleděl do ohně, pak se podíval na Jakea. Pistolník se znovu usmíval, ale díval se kamsi daleko. V krbu praskl suk. Za kamennými zdmi zaječel vítr, jako by zuřil, že se nemůže dostat dovnitř. Eddie vzal Susannah kolem pasu a ona si položila hlavu na jeho rameno.

„Jaký příběh bys chtěl slyšet, Jakeu, synu Elmerův?“

„Jakýkoliv.“ Odmlčel se. „O starých časech.“

Roland se podíval na Eddieho a Susannah. „A vy? Chcete poslouchat?“

„Ano, prosím,“ přisvědčila Susannah.

Eddie přikývl. „Jo. Teda jestli se ti chce.“

Roland se nad tím zamyslel. „Možná vám budu vyprávět dva příběhy, protože do svítání je daleko a zítřek můžeme prospat, jestli budeme chtít. Ty příběhy jsou zasunuté do sebe. Ale vítr vane jimi oběma, což je dobré. Není nad příběhy za větrné noci, kdy lidé našli ve studeném světě teplé místo.“

Vzal odlomený kus dřevěného obložení, prohrábl jím řeřavé uhlíky a pak prkno přiložil. „Jeden příběh, který znám, je pravdivý, protože jsem ho prožil se svým dávným ka-mate, Jamiem DeCurrym. Druhý příběh, ,Závan klíčovou dírkou‘, mi čítávala matka, když jsem byl ještě malý. Staré příběhy mohou být užitečné, víte, a na tenhle jsem si měl vzpomenout, jakmile jsem viděl Ocha tak zvláštně větřit, jenže je to už dávno.“ Vzdychl. „Ty dny minuly.“

V temnotě za kruhem světla z ohně zaskučel vítr. Roland počkal, až trochu utichne, a začal. Eddie, Susannah a Jake celou tu dlouhou a neklidnou noc uchváceně poslouchali. Lud, Tikyták, Blaine Mono, Zelený palác – nic z toho jako by neexistovalo. Dokonce pozapomněli i na samotnou Temnou věž. Byl tu jen Rolandův hlas, který stoupal a klesal.

Stoupal a klesal jako vítr.

„Zanedlouho po matčině smrti, kterou, jak víte, jsem způsobil vlastní rukou…“

Zvěrodlak (část 1)

Zanedlouho po matčině smrti, kterou, jak víte, jsem způsobil vlastní rukou, mě otec – Steven, syn Henryho Vysokého – zavolal do své pracovny v severním křídle paláce. Byla to malá studená místnost. Pamatuji se, jak kolem štěrbinových oken hvízdal vítr. Pamatuji si vysoké, chmurné police s knihami – měly cenu celého jmění, to tedy měly, ale nikdo je nikdy nečetl. Určitě ne on. A pamatuji si černý límec, který nosil na znamení smutku. Byl stejný, jako jsem měl já. Každý muž v Gileadu nosil stejný límec nebo pásku na rukávu. Ženy nosily černou síťku ve vlasech. Tak to mělo trvat, dokud Gabrielle Deschainová nebude ležet v hrobce po šest měsíců.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Závan klíčovou dírkou - Temná věž.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.