Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

PhDr. Blanka Pöslová

Tolerantní výchova

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax:+420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 7571. publikaci

Odpovědný redaktor Mgr. Jan Czech
Sazba a zlom Milan Vokál
Formát ePub Milan Vokál
Návrh a zpracování obálky Antonín Plicka
Fotografie Milan Pösl

Počet stran 152

Vydání 1., 2020

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2020
Cover Photo © Depositphotos/halfpoint

ISBN 978-80-271-1539-6 (ePub)
ISBN 978-80-271-1538-9 (pdf)
ISBN 978-80-271-0622-6 (print)

Věnování

Tuto knihu věnuji především svým dětem – Lence a Martinovi,kteří mne takto znají a se kterými jsme mnohé společně prožili.

Úvod

Zase další knížka o výchově? Není jich už dost? Zase další zaručený návod? Našli jsme už konečně odpověď na otázku, jak máme vychovávat své děti?

Nečekejte jednoduchý a přesný návod, nečekejte zaručený recept, ten podle mě neexistuje ani v dnešní moderní době, kdy už máme odpovědi na leccos.

Výchova dětí je proces, je to cesta, společná cesta, na které se vzájemně ovlivňujeme, měníme se, zrajeme. My rodiče bychom měli vědět, kam míříme, co je cílem naší cesty. Jak to bude konkrétně vypadat, co všechno cestou zažijeme, kolikrát budeme muset něco opakovat, kdy se budeme muset zastavit a počkat nebo kdy budeme muset věci přehodnotit, to už je specifikum každé cesty.

Ačkoliv známe vývojovou psychologii, máme normy, co má dítě v kterém věku vědět a umět, máme představu o emočním a sociálním vývoji, separačním procesu atd., výchova každého dítěte je velmi individuální proces. Je to jedinečné spojení dítěte a jeho rodičů, základní trojúhelník, obkroužený sourozenci (každé dítě má svůj základní trojúhelník, kterému se říká nika), dále širší rodinou, blízkými kamarády, vzdálenějšími známými.

Každý člověk, který se s dítětem potká na jeho životní cestě, jej může ovlivnit. Chci zde zmínit učitele na všech typech škol a zdůraznit učitelky v mateřské škole, vedoucí zájmových kroužků, trenéry.

Přesto nejzásadnější vliv na výchovu dítěte mají rodiče, k těm se dítě nejvíce vztahuje, rodičovský vztah je základem. Každé dítě má dva rodiče, matku a otce, jinak to ani není možné. Rodina však může mít mnoho podob – rodiče vlastní a nevlastní, samotný rodič, náhradní rodiče atd. Zjednodušeně by se možná dalo říci, že na dítě mají největší vliv lidé, kteří s ním tráví nejvíc času. Ale možná je to i tak, že jej ovlivní nejvíce ten, který s dítětem není (a nejvíce tedy chybí).

Ve své knize se pokusím zúročit své pracovní a životní zkušenosti, více než pětatřicet let se setkávám s dětmi a jejich rodinami. Stále věřím v sílu výchovy, v sílu osobního příkladu. Jsem životní optimista a také praktik. Téměř denně hovořím s rodiči o dětech a s dětmi o rodičích.

Naše děti jsou to nejcennější, co máme. Jsou pokračovateli našeho života a stojí nám za to, abychom se trochu namáhali, překonávali, snažili. Děti potřebují naše vedení, naši energii, náš čas. To je to nejcennější, co jim můžeme dát.

Co rodiče ovlivňuje?

Náš výchovný styl ovlivňuje mnoho okolností, především však to, jak jsme sami byli vychovávaní. Je důležité, v jaké rodině jsme žili, jak se k nám rodiče chovali, jak na nás mluvili a co říkali, co považovali za nezbytné, co nám kladli na srdce. Atmosféra v rodině je jedinečná a neopakovatelná, mnohé okolnosti jsou nevyřčené, ale všichni je cítí a navíc je každý cítí a zpracovává po svém.

Přesto můžeme základní výchovné styly pojmenovat jako autokratický (též autoritářský nebo autoritativní), tolerantní (dříve nazývaný liberální) a demokratický.

Autoritářská výchova je postavena na dominantní pozici rodiče, který přikazuje, kritizuje a trestá dítě, chválí minimálně, splnění příkazu se bere jako samozřejmost, o níž není třeba mluvit. Dítě nemá moc šancí se bránit, prožívá zpravidla strach, před rodičem uhýbá nebo protestuje a stává se ještě neposlušnějším.

Tolerantní výchova staví do centra dítě. To má neomezený prostor pro své chování, rodič nic nevyžaduje, pouze své dítě následuje. Rodič věří, že dítě je dostatečně kompetentní se samo v životě zorientovat.

Demokratická výchova v sobě obsahuje pravidla a řád, ale také respekt jednoho k druhému. Demokraticky domluvená pravidla předpokládají určitou vyspělost dítěte. Je až s podivem, jakým způsobem si rodiče tyto nepochybně dobré výchovné předpoklady přetvářejí a co si pod pojmy „demokracie“ nebo „respekt“ představují.

Výchovné styly a výchovné zkušenosti se předávají z generace na generaci, ale všichni víme, že to není pouhý štafetový kolík. Důležitou roli hraje, s jakými osobnostními předpoklady jsme se narodili a jaké vlastnosti se v nás formovaly v průběhu života. Na jedné straně jsou rodiče, kteří vysílají, na druhé straně je dítě, které přijímá.

V pozici dítěte si neuvědomujeme všechny souvislosti a významy, na prahu dospělosti však vyhodnotíme a někdy přehodnotíme, co bylo v naší výchově dobré a čemu se naopak v roli rodičů budeme chtít vyhnout.

Relativně nejjednodušší je napodobovat to, co jsme sami zažili. Pokud jsem měla přísné rodiče, vládl pevný řád a já jako dítě jsem své rodiče naprosto respektovala, budu mít tendenci takový přístup opakovat a zároveň očekávat, že moje dítě to bude respektovat jako já.

Pokud někdo prošel hodně přísnou výchovou, řekli bychom autoritářskou, nebo dokonce despotickou, má tendenci jako rodič být také velmi přísný, nebo (a to je častější případ) jde do opačného extrému a je ke svým dětem až příliš tolerantní.

Obtížně hledáme zlatou střední cestu. Ani nevím, jestli bych ji nazvala zlatou střední. Spíš je to hledání, kmitání, balancování. Výchova není přímka. Velké rodičovské umění je sladit své výchovné přístupy a postupy s potřebami dítěte. Některé dítě potřebuje hranice pevnější, jiné širší. Některé dítě potřebuje mnoho naší pozornosti a vedení, jiné potřebuje více prostoru pro sebe. Nepřestává mne udivovat, že se v jedné rodině potkají sourozenci, kteří mají naprosto odlišné vlastnosti a potřeby. To je potom lekce pro rodiče – každému dítěti dát něco úplně jiného.

Matka a otec přistupují k dítěti rozdílně, to je dáno přirozenou odlišností. Každý z rodičů má navíc za sebou vlastní rodinu, tedy opět odlišné zkušenosti a odlišné představy, jak to povedou oni. Tyto rozdíly jsou pochopitelné, můžeme je očekávat, musíme s nimi počítat a ve svém základě je pro dítě dobře, že nejsme stejní, že se v něčem lišíme. Náš osobní rodičovský přístup je významně ovlivněn tím, s kým dítě vychováváme, jak se naše přístupy v páru podporují, doplňují nebo naopak naprosto odlišují.

Dítě v úplné rodině přirozeně osciluje mezi matkou a otcem, mezi ženským a mužským přístupem, mezi ženským a mužským jazykem. Tato oscilace je pro něj podnětná a příznivá za předpokladu, že v zásadních věcech míří rodiče k sobě, že jim jde o stejnou věc, jen to dělají jiným způsobem.

Mnoho rodičů však je poněkud vyhraněných a svého partnera vnímají spíš jako protihráče než spoluhráče. Dochází k tomu, že se od sebe vzdalují a posilují svoji polaritu. Jejich přístupy se pak rozevírají jako nůžky.

Příklad z praxe

Jako příklad mohu uvést úzkostnou matku, která má velkou potřebu své dítě chránit, dává dítěti málo příležitostí k sociálním kontaktům, k praktickým činnostem a k přirozenému otužování. Otec chce dítě něco naučit, chce jej brát ven, sportovat. Otec svým mužským přístupem může koalici matky s dítětem narušovat. Čím více otec naléhá, tím více se matka s dítětem uzavírá.

Jiným příkladem může být autoritativní otec, který má doma vše na povel a vyvolává v dítěti a pravděpodobně i matce strach z případné agrese. Také v tomto případě udělá koalici matka s dítětem, matka vyvažuje tlak otce svou benevolencí a dítě má v rámci jedné rodiny dva naprosto různé přístupy.

Nemůžeme pominout skutečnost, že výchova je z velké míry založená na napodobování. Také musím zmínit atmosféru v celé rodině, případně v celém domě, kde žije více generací.

Příklad z praxe

Vzpomínám si na příklad jedné rodiny, v níž dvě dcery školního věku skutečně výrazně ignorovaly většinu matčiných pokynů a matku stálo mnoho sil například vypravit je ráno včas do školy nebo přimět je k úklidu dětského pokoje. Při bližším seznámení s rodinnými okolnostmi bylo zjevné, že v rodině matku nerespektoval nikdo, počínaje jejím manželem a otcem dětí, který si žil ve svém světě a nic neřešil, a konče tchýní, která vědomě podrývala autoritu matky. Mohly se děti v takových kulisách chovat jinak?

Rodiče by měli o výchově a svých dětech spolu mluvit. Jak už jsem zmínila, výchova je proces, který se odehrává v každém okamžiku a my zpravidla musíme reagovat rychle a průběžně, nemáme moc času si něco promýšlet. Proto je dobré večer se zastavit, k některým situacím se vrátit, a zejména pokud máme odlišné názory, tak je prodiskutovat. Před dítětem nám není příjemné, když má ten druhý jiný názor a po pravdě by před dětmi nemělo zaznít, že spolu nesouhlasíme. Rodič, který s dítětem jedná, by měl situaci vyřešit. Pokud má druhý rodič odlišný názor, je to téma k večerní diskusi bez dítěte. Při dobré komunikaci se mohou rodiče vzájemně ovlivňovat ve prospěch dítěte.

V rodičovském páru často vyvažujeme vyhraněný přístup druhého rodiče. Čím je matka mírnější, tím je otec přísnější. Čím méně se otec zajímá, tím více to matka organizuje. Vyvažování však v sobě nese často jen větší a větší polarizaci. Spolupráce je založená na akceptaci a přibližování.

Mnoho rodičů se rozvádí právě z důvodu různého přístupu k výchově. Problém je v tom, že se rozejdou jako partneři, ale pochopitelně zůstávají rodiči. Po rozvodu někdy zůstávají výchovné strategie stejné, tedy například příliš benevolentní matka a na druhé straně autoritativní otec. Rodiče už na sebe nenarážejí přímo, ale dítě je na tom ještě hůř. Navíc v tom zůstalo samo. Rodiče už si do výchovy tolik nemluví, ale dítě to žije.

Pro některé rodiče je však rozvod výzva, jak změnit svůj přístup k dítěti. Dohromady jim to nešlo, ale každému zvlášť to jde lépe. Znám mnoho velmi tolerantních matek, které po rozvodu musely a dokázaly zpevnit. Dokonce někdy používají strategii a slova, která říkal otec dítěte. Ta slova, se kterými nesouhlasily a považovaly je za nepřijatelná. Podobně znám mnoho původně přísných otců, kteří po rozvodu zjemní a umí se v určitých chvílích projevit opravdu mateřsky.

Když pak jednáme sami za sebe, objevíme i netušené schopnosti, protože je to v zájmu dítěte. Velmi si vážím rodičů, kteří dokážou překročit své dispozice i své představy a ve výchově myslí především na své děti. Vážím si matky, která byla a je zvyklá mít vše pod kontrolou a na povel, ale má úzkostné dítě a naučila se s ním jednat takticky a vstřícně. Vážím si otce, který byl veden k práci a výkonnosti, ale je schopen a ochoten trpělivě učit svého nepříliš šikovného syna řezat pilkou.

Shrnutí

Naše výchovné postoje a strategie ovlivňuje/ovlivňují:

1.naše minulost – jakou výchovou jsme sami prošli;

2.naše osobnostní dispozice;

3.naše životní zkušenosti;

4.postoje druhého rodiče dítěte;

5.osobnost našeho dítěte.

Tři základní typy výchovy

Autokratická výchova

Nejsem zastáncem autoritativní výchovy, kdy je rodič absolutní autoritou, kterou nezajímá osobnost ani názor dítěte a rozhoduje pevnou rukou. Nejde o to, co rodič prosazuje, co po dítěti chce, to může dokonce být v pořádku. V pořádku ale není způsob, jakým se to dělá. Pokud rodič jen přikazuje, křičí, případně bije, vyvolává v dítěti strach. Strach není dobrý přítel, strach potlačuje přirozenost a svobodný vývoj, ve strachu se špatně žije dospělým, natož dětem.

Autoritativní rodič přikazuje a nepřipouští diskusi. Nevytváří prostor pro vyjednávání, protože je přesvědčen o své pravdě. Je také přesvědčen, že rodič je velký a nadřazený a dítě je malé a podřízené. Svou pravdu pak prosazuje razantním způsobem – Běž si umýt ruce! Seď rovně! Buď zticha! Odejdi! Zní to většinou jako palba z kulometu a menší děti se skutečně bojí a poslechnou. Pubertální dítě pak podle své povahy poníženě poslechne, nebo vzpurně bojuje a oplácí rodiči stejnou mincí.

Autokratická výchova nedává dítěti prostor k rozvoji vlastních názorů. Naopak naučí dítě předvídat, předjímat ještě nevyřčené, myslet za druhé a očekávat vždy to horší. Velmi záleží na konstelaci celé rodiny, na osobnostních předpokladech dítěte a na dalších lidech, které dítě v životě potká. Často však děti, které prošly autoritativní, nebo dokonce despotickou výchovou, obtížně hledají až v dospělosti samy sebe, protože v dětství se naučily jen slepě poslouchat, aby nebylo zle.

Tolerantní výchova

Protipólem autokratické výchovy je výchova tolerantní, někdy se říká liberální. Přání a názor dítěte je nejdůležitější, rodiče jen sledují a podporují své dítě a věří mu, že ono samo nejlépe ví, co je dobré.

Někdy se dokonce hovoří o takzvané nevýchově – rodiče by neměli aktivně zasahovat, prakticky by neměli ani překážet, aby něco nevědomky neudělali v neprospěch dítěte. Přiznám se, že tento názor je už za mou hranicí, s tím jako dětský psycholog nemohu souhlasit.

Především je ale potřeba říci, že nevychováváme jen svým přímým zásahem, ale zejména sami sebou, svým chováním, svými názory, svými postoji, celým svým bytím.

Mnohé děti, které prošly tolerantní výchovou, ve které nebyly rodiči stanovené hranice a pravidla, se dostávají do psychologických ambulancí v různém stupni zaškolení. Některé děti už v mateřské škole, jiné v průběhu základní školy, často v pubertálním věku. Tyto děti, které od malička nenarážely na hranice svých rodičů, narážejí na hranice ve vnějším světě. Narážejí na druhé děti, narážejí na autority, na režim.

Tolerantní rodiče dítěti nic nepřikazují. Ptají se: Co chceš? Co budeme dělat? Co budeme jíst? Půjdeme už spát?

Nevypadá to špatně. Dokonce to vypadá velmi vstřícně. Řeč je to líbezná, nekonfliktní. Samozřejmě do té doby, než nás dítě svými potřebami a nároky zatlačí do kouta a my rodiče už nemáme žádný prostor pro sebe a své potřeby.

Mnohé děti se tímto způsobem, kdy jim dáme neomezené možnosti, stávají režiséry celého rodinného života. Pomalu, postupně a nenápadně rozhodují o všem, co se bude dít, co se bude jíst, kdy se půjde spát, ke komu půjdeme na návštěvu. Je někdy až neuvěřitelné, co všechno si rodiče nechají líbit. Do určité doby to dělají proto, aby dali svému dítěti prostor (v duchu tolerantní výchovy). Od určité doby pak ustupují ze strachu, aby nebyl konflikt. Ano, často se nakonec rodiče bojí svých dětí. Děti však jen používají moc, kterou jim jejich rodiče dali.

V posledních letech se častěji setkávám v rodinách s tímto příliš tolerantním přístupem, s příliš benevolentní výchovou, kdy rodiče dávají dětem mnoho volnosti, mnoho prostoru. Rodiče dávají dětem možnost volby, a tudíž také velkou zodpovědnost. Jsou děti schopné toto přijmout a naložit s tím ve svůj prospěch?

Příliš mnoho volnosti k překvapení těchto rodičů nepřináší do rodiny klid a spokojenost, spíše chaos, křik a někdy až agresivní tendence. Děti neznají své hranice a netuší, kam až mohou zajít. Své potřeby vnímají jako jedinečné, ve svém prožívání jsou egocentrické, zaměřené na sebe. Pro své prosazení jsou schopné a ochotné jít do konfliktu, tato strategie se jim vždy vyplatila. Rodiče před hrozbou konfliktu ustoupili a dítě vyhrálo. Dítě tedy právem očekává, že buď bude vše ihned podle jeho přání, nebo se stačí trochu rozzlobit a ono to půjde.

S překvapením pak děti až později mezi jinými lidmi zjišťují, že i druhý člověk něco chce a potřebuje. Empatii, tedy vcítění se do druhých lidí, je nikdo nenaučil. Pokud dítě nenarazí na nás rodiče, pokud nedostane zpětnou vazbu, že se nám něco nelíbí nebo že nás to bolí, tak narazí jinde. Narazí na jiné děti, narazí na jinou autoritu, narazí na jiný režim.

V důsledku benevolentní výchovy se vytváří jiný systém hodnot – dítě se cítí být nejdůležitější, má právo na své potřeby a své emoce, od druhých očekává respekt, pomoc, obdiv. Samo nic nedává, ale mnoho očekává. Takové dítě, vedené jen svými představami, se později neumí zastavit, ovládat. Těžko můžeme očekávat, že dítě bude hrát na cizím hřišti jinak, než se hraje na domácím hřišti.

Vycházím pouze ze své praxe, podle mých zkušeností častěji k benevolentní výchově inklinují matky. Matky mívají představu, že když nebudou na děti přísné, bude doma větší klid a děti je budou mít rády. Stále dokola slyším, že matka chce být pro své děti kamarádka, že se přece spolu v klidu domluví. V mnoha rodinách pak zjišťují, že klid nemají vůbec, dítě dále a dále rozšiřuje své nároky a dělá to zpravidla hodně hlasitým způsobem.

Mám také zkušenosti, že na příliš benevolentní výchovu dětí nejprve nelibě reagují tatínkové. Možná zpočátku trochu sobecky, chtějí mít doma klid. Muži mají přece jen lepší radary na překračování hranic, zatímco my ženy si často nevšimneme, kam nás dítě tlačí. Maminky podobné řeči nemají moc rády, chrání své dítě. Až po nějaké době dají muži za pravdu.

Také tatínkové se dovedou zcela zříci pevných mantinelů, zejména když jsou okolnostmi postaveni do pozice návštěvy nebo když bojují o přízeň dítěte. Jak podobné přístupy ovlivňují charakter dítěte, to si umíme představit. Bohužel lépe si to představujeme a uvědomujeme s odstupem, tedy když se nás to netýká. Ve vlastní rodině a v zajetí vlastních pocitů nikdo není prorokem.

Jsou však také muži, pro které je rodinná angažovanost neznámým pojmem, do výchovy dětí se nezapojují a tvrdí, že je to plně v kompetenci ženy. Zpravidla si takový názor a postoj nesou ze své původní rodiny a na tomto místě nezbývá než upozornit, jak je důležité všímat si zvyků a atmosféry v rodině našeho partnera a potenciálního otce našich dětí. Pochopitelně to platí obráceně, budoucí tchýně nám naznačuje, jaká asi bude matka našich dětí.

Demokratická výchova

Je tedy něco mezi autoritářskou a tolerantní výchovou? V učebnicích i na diskusních fórech je známý pojem „demokratická výchova“. Nebudu ani tentokrát citovat definice, o to prakticky v rodinách nejde. Záleží na tom, jak si pojem „demokracie“ rodiče vyloží. Demokracii rodiče zpravidla vnímají jako rovnoprávnost, rovnocenné postavení rodičů a dětí, každý má právo na svůj názor a výsledek je založen na vzájemné dohodě.

V demokracii si autoritu dospělí demokraticky zvolí, děti ji ale dostanou do vínku v okamžiku svého narození. Autoritou pro dítě jsou rodiče.

Pro mě osobně slovo „demokracie“ patří více do politiky, i když mám své pochybnosti o jeho naplňování. Jako rodinný terapeut vždy pečlivě zkoumám, co si pod slovem „demokracie“ mám představit v konkrétní rodině. Mnoho dobrého přináší tento princip do rodiny s většími nebo už dospělými dětmi. Zde je prostor pro diskusi, pro předložení a obhajobu svých názorů a také pro akceptaci a toleranci názorů druhých.

Více prostoru pro demokratický přístup naopak nevidím v rodinách s malými dětmi. Myslím teď děti asi do sedmi let, které nemají zkušenosti, nemají dobrý odhad a objektivní náhled a jejich přání je motivováno zpravidla osobním prospěchem. Mám na mysli například jídlo, spaní nebo oblečení. Pokud nechám na dítěti, aby se demokraticky rozhodlo, může chtít jíst pouze hranolky s kečupem nebo palačinky. A věřte, že někteří rodiče to tak nechají a jsou přesvědčeni, že se dítě časem poučí samo. V tomto případě už rodiče z principu demokracie ustupují.

V demokratické výchově zpravidla nejde o mocenský boj, tak jako tomu je ve výchově autoritářské nebo tolerantní. Komunikace v demokratické výchově je: Ve dvanáct hodin je společný oběd. Pojedeš s námi k babičce? V kolik přijdeš domů? V osm večer už je tma, chci, abys byl do sedmi hodin doma.

Možná sami cítíte, že pro tento styl opravdu musí nazrát doba, a já bych řekla, že se může dobře osvědčit v mnoha rodinách od puberty dětí výše. Ovšem pouze tam, kde jsou děti schopné převzít určitou zodpovědnost a je na ně spolehnutí.

Shrnutí

1.Autokratická výchova nepřipouští diskusi.

2.Tolerantní výchova často nedává bezpečné hranice.

3.Demokratická výchova je vhodná u větších a vyspělejších dětí.

Co je tedy ve výchově důležité?

Po všech zkušenostech osobních i pracovních považuji za dobrý přístup, který bych nazvala „láskyplně a pevně“.

Dítě potřebuje především naši lásku a bezpodmínečné přijetí. To je láska bez podmínek. Mám tě ráda takového, jaký jsi. Mám tě ráda, protože jsi. Mám tě ráda.

Říká se, že láska nám dává křídla. S příchodem dítěte do rodiny se skutečně vše mění a mnohdy naše původní zásady berou ihned za své. Dítě se stává středobodem našeho světa, zejména když je to první dítě. Přála bych tento úžas z příchodu všem dětem, i když někdy slyším, že na druhé a další dítě už není tolik času a schází i prostor pro naše prožívání.

Hned vedle lásky stojí pevnost. Nohy na zemi. Hranice, pravidla, vedení. My rodiče jsme zodpovědní za to, k čemu dítě vedeme, kam směřujeme. Děti to neví a nemusí vědět. Mají nás, mají rodiče.

Výchova je vzájemně se ovlivňující proces, vyvíjí se dítě a vyvíjí se rodiče. Rodiče jsou tak staří, jak staré mají děti. Rodiče desetiletého dítěte jsou desetiletí rodiče. Ačkoliv je každé dítě jiné, zkušenosti s výchovou prvního dítěte nás přece jen někam posouvají a promítají se do našeho přístupu. Zejména u prvorozených dětí bereme vše vážně a také zažíváme nejvíce strachu a obav, abychom neudělali chybu. U každého dalšího dítěte už pochybujeme méně, případně to někdo pustí úplně, protože už nemá sílu nebo věří, že to samo nějak dopadne.

Vzpomínáte, jak jste číhali na první zoubek nebo první krok u prvního dítěte? Možná jste si vedli deníčky, zakládali fotoalba atd. Velmi si vážím rodičů, kteří to mají podobně i u druhého nebo třetího dítěte. Každé dítě si to zaslouží. Stejně tak si každé dítě zaslouží, abychom ho vedli, věnovali mu pozornost, vnímali ho a zasahovali podle potřeby. Někteří rodiče právě u dalších dětí otěže povolují. Nemusí to být vždy, ale často jsou poslední děti v rodině ponechány takzvané samovýchově. Mnohé okoukají, mnohé na ně dopadne od starších. Jako kdyby rodiče už neměli energii, sílu. Někdy je v pozadí i potřeba rodičů nechat to poslední dítě co nejdéle malým, vždyť to všechno tak rychle utíká.

Není to o věku. Je to o našem rozhodnutí. Pokud máme děti, potřebujeme si pro ně energii nechat, nemůžeme ji spotřebovat celou někde jinde. Čas s dětmi se nedá nahradit později. Mnohé jiné věci počkají nebo se dají omezit. Děti ne. Děti vyrostou i bez nás, ale to jsme chtěli?

Prvotní je tedy láska a přijetí dítěte. V této souvislosti bych ráda zmínila respekt k dítěti. Dítě je živý tvor, má své potřeby, své emoce, postupně i své názory. V tom se můžeme s dítětem lišit, a dokonce to nemusíme ani chápat, může nám to připadat divné, nepochopitelné. Jako příklad můžu uvést u miminka koupání v chladnější vodě, žmoulání staré plíny nebo odmítání určitého oblečení. Už malým dětem jsou některé věci příjemné a jiné nepříjemné. Pokud jim budeme vnucovat naše představy, budeme se míjet a budeme dítě tlačit na jinou kolej.

Pro přesnost opět připomínám, že jsou věci podstatné, za které má zodpovědnost rodič, a jsou věci, které mohu nechat na přání a rozhodnutí dítěte. Zodpovědnost máme za zdraví a bezpečí dítěte. Já jako rodič tedy rozhoduji, kdy a co se bude jíst, kdy a kam se chodí spát, co si dítě obleče, co mu umožním dělat. V každé této oblasti je však dostatek prostoru pro svobodu dítěte, neboli pro respekt k jeho potřebám a jeho osobnosti.

Pevným vedením také nemyslím křik. Pevné vedení je spíše provázení, jdeme společně s dítětem a oznamujeme, co je potřeba teď udělat. Jdeme si umýt ruce a budeme obědvat. Hračky uklidíme do skříňky. Zpočátku tyto činnosti opravdu děláme spolu a zavádíme tak potřebné rituály, ve kterých bude dítě automaticky pokračovat. Rituály a stereotypy jsou pro děti velmi důležité, dávají jim pocit bezpečí a jistoty.

Čím je dítě menší, tím je závislejší a tím je méně prostoru pro jeho rozhodování. Přesto už u kojence vytušíme, co potřebuje. Postupně se učíme vnímat dítě, co mu dělá dobře a co ho naopak rozruší nebo co mu vadí. Už v průběhu prvního roku tak dochází k postupnému sžívání se, vylaďování a respektování. Upozorňuji však, že jde o vzájemný proces, tedy respektování z obou stran.

Já jako rodič se učím poznávat a respektovat své dítě, ale zároveň jej učím poznávat a respektovat okolí. Cílem není bezbřehý respekt k dítěti, cílem je vzájemný respekt v rodině. Mám zkušenosti, že mnoho rodičů si z velmi inspirativního návodu „respektovat a být respektován“ vybrali jen tu první část.

Své dítě miluji, přijímám a respektuji. Jsem však rodič, takže své dítě také vedu, vychovávám a rozhoduji. V průběhu života se míra vedení a rozhodování podstatně mění. Je ovlivněna především věkem dítěte, ale také jeho schopnostmi a osobnostními dispozicemi.

Hranice a pravidla, to jsou podle mých zkušeností nezbytné součásti výchovy. Začínáme už s malým miminkem, které učíme režimu spánku a bdění, učíme ho jíst, učíme ho hrát si a učíme ho vzájemným vztahům. V každém věku pak přichází něco nového. Jakmile zvládneme jeden úkol, vzápětí přichází další. Někdy musíme zpevnit, jindy povolit. Některé děti potřebují větší dohled a důslednost, jiné naopak povzbuzujeme k větší samostatnosti. Podrobněji se vývojovými etapami budu zabývat v dalších kapitolách.

Univerzální návod, jaká pravidla a jaké hranice kdy použít, opravdu neexistuje. Někdy máme pocit, že už jsme návod našli, že nám to dobře funguje, ale vzápětí přijde situace, která vše změní. Jsme to opět my rodiče, kdo by se měl zastavit, přehodnotit strategii a pokusit se vymyslet jinou. Jsme to my, kdo drží otěže, i když nám je život nebo dítě vykopne z ruky.

Shrnutí

1.Děti potřebují naši lásku a bezpodmínečné přijetí.

2.Děti potřebují hranice a pravidla, bezpečný prostor.

3.Děti potřebují naše vedení, podporu a respekt.

Otec a matka není totéž

Žena a muž jsou rozdílné bytosti. Nejen fyzicky, ale také psychicky. S tím souhlasí snad všichni. Přesto se v otázkách rodiny a výchovy často setkávám s názorem, že je jedno, jestli dítě vychovává matka nebo otec. Podle mých zkušeností to není jedno, lépe řečeno není to totéž.

Každý člověk má v sobě princip mužský i ženský, liší se pouze svou velikostí. U ženy zpravidla převažuje princip ženský, ale umí využít a používá i své takzvané mužské dispozice. Obdobně je to u muže.

Ženský princip je empatický, podporující, akceptující, trpělivý. Mužský princip je vyžadující, nárokující, striktnější.

Žena matka je tedy více předurčena k podpoře, pochopení, ochraně dítěte, k trpělivému a laskavému předávání zkušeností. Matka vytváří pomyslný polštářek, vatu, ve které dítě spočine, uvolní se, bezpečně odpočívá. Dítě vzešlo z matky, narodilo se z jejího těla. Už během těhotenství spolu matka a dítě navázaly vztah, znají se, cítí se. Po narození dítěte se mění jen forma vztahu, který již byl založen.

Muž otec přistupuje k dítěti zvenčí a svému vztahu k němu se potřebuje naučit. Je to také vrozený (pokrevní) vztah, ale dítě je po narození něco nového, něco neznámého. Nebyli jedno tělo. Svým mužským principem se otec k dítěti přibližuje shora, láká jej do svého světa, ukazuje mu své dovednosti, učí ho jim a očekává, že dítě jej poslechne a bude to dělat podle něj. Muž otec má přirozenou autoritu, je větší, má hluboký hlas, jinou intonaci řeči. Dítě si na otce potřebuje zvyknout, otec se potřebuje naučit své dítě přijímat.

Kromě osobního nastavení používají matka a otec jinou komunikaci, jinak na dítě mluví. Řeč matky je měkká, mazlivá, líbivá, matky zcela intuitivně používají zdrobněliny nebo přejímají vlastní slova svých dětí. Ženy zpravidla mluví hodně, donekonečna vysvětlují, zdůvodňují, vše komentují.

Otec mluví především hlubším hlasem, jeho intonace je tvrdší, volí jiná slova, mluví stručně, jasně, používá dospělý slovník, používá přirovnání a někdy i vulgární výrazy.

Je to tak dáno odlišností mezi mužem a ženou. Směrem k dítěti se však můžeme a umíme chovat jinak, jen nás to stojí více sil.

Žena umí zpevnit, umí mluvit rázně a nekompromisně. Jen na to musí myslet a musí to umět použít. Pokud na to žena nebude myslet, nechá se unést emocemi a v proudu své řeči se nechá zatlačit do kouta. Pak už jen křičí, ječí, vyčítá.

Muž zase umí mluvit měkce, vstřícně, ohleduplně. Muži takto většinou mluví, když jsou zaliti láskou, když jsou zamilovaní, když jsou dojati láskou k dítěti, případně v nějaké krizové situaci. V běžné komunikaci na to muži moc nemyslí a ani si neuvědomují, že jejich slova mohou někomu ublížit.

Vybavuje se mi mnoho příkladů, kdy muž svým komentářem nebo letmou poznámkou krutě zasáhl do psychiky dítěte („Co to máš na sobě? Ty máš velký zadek!“). Když se muž rozčílí, pálí většinou bez kontroly i ostřejší slova („Vypadni, jsi nemehlo!“).

Často s rodiči probíráme, jak mluvit s dětmi. Jak to dítěti říci, aby pochopilo a poslechlo, ale aby ho to nezranilo nebo neponížilo. Ani příkaz nebo pravidlo nemusí znít jako výstřel z pušky nebo jako výtka diktátora. Na druhou stranu je potřeba, aby příkaz zněl vážně. Aby dítě pochopilo, že to není téma k diskusi, ale je to pevné oznámení.

Pravidla a příkazy ve výchově

Nemusíme se bát používat ve výchově slova příkaz, pravidlo, povinnost. Tohle jsou jasné zprávy, jasné požadavky. Pro děti jsou čitelné a srozumitelné.

Samozřejmě záleží na věku dítěte a na jeho mentální kapacitě. S ročním dítětem nebudu vyjednávat, ale pevně jej provázím – jdeme si umýt ručičky a bude oběd, uklidíme hračky, půjdeš se koupat, pojď se mnou.

S pětiletým dítětem už můžeme dobře vyjednávat a domluvit se na pravidlech, která my rodiče považujeme za správná. Ráno se oblékneš a nasnídáš a já ti před odchodem pustím jednu pohádku. Když to nestihneš, odejdeme bez pohádky. Z hřiště odejdeme ve čtyři. Když to bude v klidu a včas, doma si zahrajeme pexeso. V osm hodin budeš v posteli a já ti přečtu pohádku. Když to nestihneš, bude pohádka kratší, protože ve čtvrt na devět odcházím.

Dětský svět je něco za něco. Děti jsou ochotné a schopné splnit úkol, když jsou pozitivně motivované. Odměňujeme jejich snahu a spolupráci. A odměňujeme ji společnou aktivitou, nikoliv sladkostmi. Rodiče se mě ptají, jestli mají odměňovat i za obyčejné a samozřejmé činnosti – pokud s tím má dítě problém, tak ano. Pokud potřebujeme dítě získat pro spolupráci, můžeme tímto způsobem vhodně motivovat. Lepší je někdy udělat krok zpět a takticky dítě získat. Na tvrdý tlak mnoho dětí reaguje protitlakem. Zatvrdí se a nehneme s nimi. Naším cílem ale není zákopová válka, nýbrž spolupráce.

V pubertě už se bez předem vyjednaných pravidel neobejdeme, a proto je mnohem výhodnější, když je zavedeme dávno předtím. Mění se jen obsah a mění se kompetence dítěte. Na malé dítě většinou koukám, když má něco udělat, a moje přítomnost zvyšuje vážnost situace. Pubertální dítě potřebuje svůj prostor a čas, aby se samo rozhodlo. Pravidla v tomto věku vypadají asi takto: „Naplň a zapni myčku každý všední den večer do osmi hodin. Po návratu ze školy vyvenči psa. V sobotu odpoledne pojedeme nakupovat, potřebuji tvoji pomoc. Každý víkend obědváme společně, když to bude jinak, řekni mi to včas.“

Když dva říkají totéž, není to totéž. Jednoznačně to platí o rodičích. Otec a matka můžou říci stejnou větu „Běž se umýt“, ale pro dítě to vyzní úplně jinak.

Od matky slyší: Bylo by dobré skončit, tak já to pomalu dodělám, mamka přijde ještě jednou, zatím se nic neděje…

Od otce slyší: Aha, musím skončit, hlavně aby to neopakoval, musím rychle…

Příklad z praxe

Mám krásný příklad ze své dnešní procházky se psem. Potkala jsem rodinu se dvěma malými dětmi, chlapečkovi mohly být tak dva roky. Přecházel s maminkou silnici a uprostřed se zastavil. Maminka říká: „Kubíčku, pojď, musíme jít, tady by tě přejelo auto, pojď, dej mi ručičku, poběžíme, rychle, tam se taky na něco podíváš…“ Zezadu se blížil tatínek, který jen pevným hlasem řekl: „Jakube!“ Chlapec se narovnal a utíkal na druhou stranu. Jak typické.

Tatínek má přirozeně vyšší autoritu. To je dáno jeho fyzickými předpoklady a tím, že přichází k dítěti z vnějšího světa. V životě pak jde o to, aby autoritu neztratil nebo aby to nepřehnal a nestal se příliš autoritativním (vyvolával by v dítěti především strach).

Maminka si musí autoritu vybudovat. Autorita vzniká z naší jistoty, z našeho přesvědčení. Pokud maminka sama věří tomu, že dělá správnou věc, i když je to nepopulární nebo nepříjemné, tak neustoupí. Pokud sama pochybuje nebo převládnou jiné okolnosti (co si pomyslí lidé, bude křik a ostuda, dítě mě nebude mít rádo), autorita slábne. Děti mají velmi citlivé radary na naše vnitřní vyladění. Poznají, kdy váháme, poznají, kdy jsme unavení a oslabení. Většinou toho děti využijí a každá další situace je tím ovlivněná. Když jednou prokličkují, je to výzva k dalšímu boji.

Některé děti mají rády boj o moc. Jsou k tomu vybavené svými předpoklady, vlastnostmi, životními okolnostmi a také zkušenostmi. Jsou to zpravidla silné a emoční osobnosti, které se aktivně prosazují a bojují o každou píď. Je opravdu náročné ustát tyto situace, být neustále ve střehu. Přesto je to podle mých zkušeností jediná možnost, jak dítě udržet v přijatelných mezích.

Podle koho to bude?

Podle výše zmíněných principů by se dalo očekávat, že muži jsou lépe disponováni k určování a dodržování pravidel a hranic. Ano, zralý a dospělý muž má řád ve svém životě a přirozeně přináší řád do své rodiny.

Ve vývoji společnosti najdeme určitá období, kdy muži vládli „železnou rukou“ na bitevním poli i v rodinách. Autoritářský až despotický patriarchát nic dobrého nepřinesl, nakonec každé vychýlení z křehké rovnováhy přináší spíše problémy. V posledních desetiletích však zaznamenáváme spíše opačný problém – jako kdyby se mužské principy v dnešních mužích ztrácely. Neztrácejí se úplně, stále se zřetelně projevují v práci, ve sportu, v mužské společnosti. Ale bohužel se stále méně (podle mých zkušeností) objevují v rodinách.

Ženy se postupně emancipovaly. Nejprve se po druhé světové válce, kdy mužská populace byla početně oslabená, ženy vrhly na mužskou práci. Mnoho zvládly – když je potřeba, žena vydrží. Muselo to však být na úkor rodiny, nemohly být najednou všude.

Doba socialismu zdánlivě vytvářela rovnoprávné podmínky pro muže a ženy. Aby žena mohla pracovat jako muž, dostala od státu k dispozici jesle, školky, družiny. Pro rodinu to prakticky znamenalo, že společného času bylo málo, rodiče se doma spíše střídali a doma to muselo fungovat. V rodinách bylo více pravidel, více řádu, více povinností, každý věděl, co má dělat. V celé společnosti to tak bylo. Náš společenský řád většinou určoval rodinný řád.

Zdánlivě rovnoprávné postavení žen a mužů tedy odstavilo matky od dětí. Matky musely pracovat, ještě v šedesátých letech nastupovaly po půlroční mateřské dovolené do práce. Všichni hlavně pracovali. Pracovali v zaměstnání a pak pracovali doma. Stavěli domy, starali se o malá hospodářství a velké zahrady. Všechno byla dřina, všechno dělali vlastníma rukama. Na děti nebylo moc času. Děti byly také někde „zaměstnány“ nebo se zabavily samy.

Většinou se dodržovalo heslo „nejdřív práce, potom zábava“. Děti měly své povinnosti, o kterých se nediskutovalo, pak mohly jít ven. Na ulicích a na hřištích bylo bezpečno, nikdo tam děti nehlídal a navečer se vrátily domů. Rodiče moc nevěděli, co děti dělaly. Byly to trochu paralelní světy. Vyrůstala jsem v té době. Vím, o čem mluvím.

Moje generace měla děti v letech 1980–1990, tedy v době kolem sametové revoluce. Tehdy rostla nejen nespokojenost s politickým řádem, ale také s rodinným uspořádáním. Matky, které samy vyrůstaly v chladnějším ovzduší, se často rozhodly udělat pro své dítě opak, tedy vřelé a podporující rodinné zázemí. Jak už to v praxi bývá, jde to z extrému do extrému. Je možné, že i tato odchylka z rovnováhy by se časem opět vyrovnala, ale s příchodem revoluce se otevřely hranice a rozšířila informovanost. V oblasti výchovy dětí k nám dorazily pojmy jako „svoboda“, „volnost“, „dítě v centru zájmu“. Možná jsme si tehdy ještě neuvědomili, kam to povede, možná to v té době nebylo ještě tak zřetelné ani ve světě.

Dítě v centru zájmu rodičů je jistě v pořádku. Pokud je však dítě jediným a dlouhodobým středobodem života rodiče, může to být problém.

Děti dávají našemu životu smysl, tak o tom většina rodičů hovoří. Ale dítě není naším majetkem a také není zodpovědné za naše štěstí. Náš život by neměl stát na jediném člověku, i kdyby to bylo milované dítě. To je velký závazek a také velký tlak. Dospělý člověk by kromě dítěte měl mít také fungující manželský (nebo partnerský) vztah, měl by mít svou práci a své koníčky. V určité životní etapě vyžaduje dítě mnohem více času a pozornosti než všechno ostatní, ale není to stabilní rozložení.

Většina dnešních maminek zůstává na mateřské dovolené a to je velmi dobře. Malé dítě ideálně do tří let potřebuje nejvíce času trávit s matkou, v klidu, svým tempem, společně se starat o domácnost, společně podnikat výpravy ven za jinými dětmi a jinými rodinami, odpoledne se setkat s tatínkem a sourozenci, společně povečeřet a v klidu se přes večerní rituály uložit ke spánku. Já vím, není každý den stejný a někdy se toho sejde hodně. Z pohledu malého dítěte jsou však stereotypy, dostatek času a příjemná atmosféra důležitým základem.

Prakticky to však v mnoha rodinách probíhá jinak. Maminky a jejich děti mají už od raného věku mnoho povinností – chodí na plavání, cvičení, do mateřských center, na různé kroužky, do různých společenství, do restaurací s hracím koutkem atd. Každý den něco mají! A v některých případech to maminky všechno nafotí a večer dají na sociální sítě. Aby byly in, aby všichni viděli, jak naplněný život žijí.

Nevím, jestli to opravdu maminkám vyhovuje. Ale vím zcela jistě, že naprosté většině dětí to nevyhovuje. Jednak jsou tyto děti přesycené sociálními kontakty i podněty, ale především pořád někam musí, někam odcházejí. Poněkud se vytrácí možnost jen tak být doma, jen tak se porozhlédnout, možná i nedělat nic a počkat, co dítě napadne. Děti jsou neskutečně tvořivé, mají obrovský potenciál, který však potřebuje dostat prostor a čas. Mnoho rodičů dítě pořád někam směruje a vymýšlí a připravuje mu aktivity.

Mnohem nebezpečnější jsou však ve výchově velká volnost a velká svoboda (v reakci na omezování a nesvobodu). Mnozí rodiče se nechali inspirovat tolerantním přístupem ze „západu“, po letech omezování a přikazování to vypadalo jako dobrá změna. Dnes už ve světě vidíme, kam příliš tolerantní výchova vede, vidíme to i u nás.

Stále více rodičů si přeje pro své děti všelijaké výjimky, alternativy, hlavně ať se nemusí dítě podřizovat, poslouchat, omezovat. A stále více mladých lidí se pak neumí podřizovat, nechtějí se omezovat, nechtějí nikoho poslouchat ani respektovat. Chtějí stále tu neomezenou volnost a svobodu. Očekávají, že svět se přizpůsobí jim. Tak je to rodiče naučili, oni v tom jen pokračují. Z dítě-centrismu se stal egocentrismus.

Často se tedy v dnešní době stává, že výchovu neřídí ani matka, ani otec, ale řídí ji dítě. K mému překvapení to není o slabosti nebo nešikovnosti rodičů. Na začátku bývá jejich vědomé rozhodnutí, opravdu chtějí dát dítěti volnost a svobodu vývoje a věří tomu, že je to pro jeho dobro.

Psycholožka Ludmila Trapková říká: Je-li rodič pevný, milující a pečující, ale také vyžadující a omezující, dítě se o něj tvaruje. Neobsahuje-li naopak slovník a jednání rodiče zákazy a příkazy, osobnost dítěte nemá šanci se zdravě strukturovat.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tolerantní výchova.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.