Butikovky

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Jana Sobíšková

Butikovky – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

BUTIKOVKY

copyright © Jana Sobíšková

ilustrace © Markéta Tunková

ISBN tištěné verze 978-80-7650-134-8

ISBN e-knihy 978-80-7650-135-5 (1. zveřejnění, 2020) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7650-136-2 (1. zveřejnění, 2020) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7650-137-9 (1. zveřejnění, 2020) (ePDF)

Věnováno mé milované mamince, s poděkováním za nekonečnou lásku, pomoc a podporu.

Potřebujete ke kabelce Vespu?

Navštivte www.k2moto.cz

jednička na trhu s motocykly

Butikovky

„Gde vesna?!“ zafuní ruská dáma zachumlaná v norkovém kožichu, s obrovskou vitonkou přes rameno.

Venku právě mrzne tak, že za prosklenými zdmi terminálu se odmrazují letadla, aby se gaspadina vůbec mohla vrátit do vlasti, a tak není divu, že volá po jaru…

„Už je za dveřma,“ konejšila bych ji ještě nedávno – a pak bych o tom filozofovala. Že může mít prachů, kolik chce, ale jaro si nekoupí… Zatímco ona by hledala ty dveře.

Protože ho koupit přišla. Sem k nám. A já to mám SAKRA vědět, že jarem myslí jarní kolekci. Protože jsem prodavačka v luxusním módním butiku, a ne nějaká filozofická knihovnice! – jak mi vždy důrazně připomíná šéfová.

Všechno začalo před několika lety, když Justýna získala post manažerky v nově otevřeném butiku na letišti. Sehnala prodavačky, celý to rozjela a splnila si sen. Svět módy, to je její gusto. Zato já nemám obchodního ducha a v módě se nevyznám. Jsem spíš ta filozofická knihovnice. Tak rozdílné sestry aby člověk pohledal. Přesto ji napadlo…

„Dám ti brigádu! Co ty na to? Ta se ti při mateřský hodí!“

A že mi všechno ukáže, nic na tom není. A když nebudou kšefty, můžu bejt na netu, povídala. A tak jsme si plácly.

Králíci v říši divů

Justýna mi nejprve udělala školicí den. Ono to totiž není jen tak, přijít si a hned prodávat. Zrovna módu! (A helemese, už to z ní leze…) Učila mě pracovat s kasou a předváděla druhy materiálů.

Prý je taky nezbytné, abych se vyznala mezi všemi těmi regály…

Hned zkraje mě postavila před konzolu s visícím oblečením a řekla, že to je ŠTENDR. A pak mě vyzvala, ať jí ukážu, kde začíná a končí jeden LÚK.

Koukala jsem na ni a ona se rozesmála. Ale jen na chvíli. Hned znovu zvážněla, aby mi vysvětlila, že není JEDNO, kam třeba TENHLE svetr pověsím.

Má svý místo! Za kabátem a před košilí. A ví to jistě, protože ji to naučili v Itálii.

Jeden look znamená kombinaci všech ladících kousků, které si žena oblékne v jednom outfitu. (Jenže pro mě bylo tenkrát i slovo OUTFIT ruskou vesnicí.) Pořadí oblečků na štendru, tedy ten look, začíná tím, co se obléká až navrch, tedy kabátem nebo bundou, a pokračuje svetrem, tričkem, kalhotami či sukní…

„Vždyť to takhle nikde nevídám!“ namítala jsem.

„Taky nenakupuješ v Pařížský!“

„A proč by vadilo, kdyby se začínalo košilí? A kdyby se lúku říkalo třeba souprava?“

Nebo co kdybychom se my tady v Čechách na lúky vysraly a navěsily to tam třeba podle barev?

Nic. Šéfka mi dál zaníceně kladla na srdce tahle pravidla uspořádání obchodu, kde zkrátka všechno má své místo a právě TADY to nevisí jen tak, pro srandu králíkům, jak v závěru dodala.

Když mi pak představovala jednotlivé materiály, nechyběl ani králík.

Připadala jsem si jak v říši divů, obzvlášť když vešla nějaká madam, aby utratila nehoráznou sumu za něco, co by jinde sehnala taky, navíc za setinu ceny.

Jenže tady jde o značku! To jsem se naučila hned první den. Jen mi vrtalo hlavou proč.

Když mě pak Justa začala učit rusky, sebrala jsem se a odešla na kafe. Bylo toho na mě moc: kasa, lúky, fifleny… Ještěže všechno tohle bláznění kolem značek a módy mě odjakživa míjelo. Nosím si své laciné kousky bez nášivek a doma navlíknu pohodlné tepláky. Večer sebou plácnu na gauč a nic mi nechybí. Už jsem zas ve svém nemódním mateřském světě.

Jenže potom zapnu počítač a první, co na mě z internetu vyskočí, je jakýsi citát:

„Ženy, které nejsou pyšné na své šaty, bývají pyšné na to, že nejsou pyšné na své šaty.“

Pche. Asi veršotepec z Pařížský!

Vygumuj si mozek!

Mám za sebou druhou zaškolovací lekci v obchodě s drahou značkovou módou.

A přestože jsem k té práci už přičichla a orientovala se líp než poprvé (i když Justýna si to teda nemyslí), nepřestávají mě udivovat manýry bohatých dam.

Justa mě školila na praktickém příkladu – vžila se do role zákaznice, a to prý typické, aby otestovala mou odolnost vůči ignoraci, aroganci a snobství. Kdo to sem proboha chodí?!

Vešla a neodpověděla mi pozdrav.

„Dobrý den!“ zopakovala jsem hlasitěji. Koukala na mě spatra a ušklíbla se.

Mou nabídku pomoci arogantně odmítla, a tak jsem si šla sednout za kasu. CHYBA!

„Musíš po chvíli přijít zas!“ vtloukala mi do hlavy, „a za kasou se nikdy nesedí!“

Což je teda zajímavý sdělení. Asi budu pak na netu vestoje, ne?

Takže jsem k ní znovu šla. A ona po mně hodila svetr, že si ho míní vyzkoušet.

Tak proč ho hází mně???

„Máš mi ho rozepnout a pomoct mi do něj!“ sykla.

„Víš co? Já jdu pryč!“ Otočila jsem se k odchodu, ale Justa mě zadržela. Prý to půjde. Já potřebuju peníze, ona lidi… No tak…

Rozepnula jsem titěrné knoflíčky na růžovém svetříku a podržela ho za jejími zády, aby se do něj milostivě nasoukala.

„Ten je mi malej, co myslíte?“ prohlížela se v zrcadle.

„Nemyslím.“

„Je mi fakt malej, dalas mi špatnou velikost!“ cepovala mě ségra.

„Vybrala sis ho sama!“ namítla jsem.

„TY máš vybrat to správný číslo!“ hodila mi svetr na hlavu.

Načež jsem vykřikla: „Odcházím!“

„Počkej, do toho se dostaneš!“ tahala mě zpátky.

„Ok… Tak jakou máte velikost?“

„Na to se nikdy neptej!“ byla hned zas v ráži.

???

„No, ty máš tu velikost poznat!“ uvedla ten šokující zákaz na pravou míru… šokujícím příkazem.

„Á! Takže – emko?“ zkusila jsem to.

„Musíš tipnout o číslo menší, abys mi zalichotila!“ radila mi bokem.

„Máte jistě esko, že ano?“

„Kdepak, emko!“ uculila se polichoceně.

„Hele, na tohle já nemám…“

„Máš! Vygumuj si mozek a pokračujem!“

Na chvíli jsem schovala obličej do dlaní. Připadala jsem si jako dvorní šašek své sestry. Ale dobrá, je to jenom hra a ona ségra, co mě školí.

V komínku svetříků jsem vyhledala velikost MEDIUM.

Když jsem ho pak celý rozepnula, moje fiktivní zákaznice si usmyslela, že se jí vlastně nelíbí barva.

„Máte i jinou?“ zeptala se mě.

„Nevím,“ rozhlížela jsem se.

„To do prdele musíš vědět!“

„Tak já se vám podívám.“

„Tohle jí nesmíš říct! Máš říct, že máte ještě zelenej!“

„Tak máme ještě zelený!“ opakovala jsem odevzdaně.

„Tak já zkusím radši ten.“ Ségra-zákaznice se elegantně přesunula k jinému regálu, zatímco na tom prvním zůstaly ležet dva rozepnuté svetry.

Začala jsem je zapínat, že je nejdřív složím, aby tam nezůstal nepořádek.

„Na to se teď vyser, to si uděláš potom!“ rozkázala mi noblesní dáma, „pojď mi rozepnout tenhle!“

„Jdu, ale domů!“

„Né, obrň se!“ hecovala mě.

„Tak mi dej nějaký brnění!“ vzdychla jsem.

„To tu bohužel nevedem!“ odpověděla mi usměvavá prodavačka, v niž se Justýna kvapem transformovala.

Znáte ten pocit, že jste někde, kde to není pro vás? Že je to omyl? Ale už je pozdě s tím něco dělat?

Připravila jsem zelený svetřík a pomohla jí do něj, načež se fiflena začala nanovo prohlížet v zrcadle.

„Nemám nějaký krátký rukávy?“

„Docela jo,“ musela jsem uznat.

„To mi nesmíš říct! Nemám a hotovo!“

„Tak nemáš,“ otírala jsem si rukou čelo.

„Ujisti mě o tom!“ (Možná ještě není pozdě…)

„Vůbec vám není malý, sedí vám perfektně!“

„Myslíte?“ zkoumala se.

„Ujišťuji vás!“

„A copak je to vůbec za materiál?“ hladila si ten nějaký krátký rukáv.

„To bude nejspíš…“ lovila jsem v paměti nějaké zvíře. Jakékoliv mi první přispěchá na pomoc…

„Chcete říct KAŠMÍR, že ano?“ významně se na mě podívala.

„Přesně tak, je to kašmír!“ oddychla jsem si, aniž jsem měla potuchy, oč se jedná.

„Tak já si ho vezmu…“ rozhodla se konečně.

UF!!!

„A co se k tomu hodí?“ začala se znovu rozhlížet krámem.

Už nééé…

„Tak třeba tohle tričko,“ pohlédla jsem směrem k něčemu stejně barevnému, když jsem se zas sebrala.

„Jak TŘEBA, prosím tě?“ To už byla zase ségra. „Tady máš šanon s nákresy všech věcí, tam jsou doporučený lúky!“

Vrazila mi do ruky jakousi bichli.

„Vyhledej to tam a doporuč mi, co se k tomu doporučuje.“

„Justý…,“ koukla jsem na ni s hlavou na stranu. Chtěla jsem jí toho tolik říct.

„Žádný Justý. Každá třetí po mně ten šanon chce! Nebo když kupujou dárky, tak se v tom inspirujou,“ vzala mi vítr z plachet.

Naštěstí si moje marnivá zákaznice z doporučovaného nic nevybrala, takže jsem i s důležitým šanonem zamířila k pokladně.

„Snad mi nejdřív pomůžeš ten svetr sundat, ne?!“

„Jistě, madam…“

„A nikam nechoď, zákaznice ukončuje nákup, ne ty!“

„Dobrá… Tak co to ještě bude?“

„Nějakou bundu potřebuju,“ začala to zkoušet zas.

Zavedla jsem ji k regálu s černými bundami.

„Já nemám černou ráda, máte i jiné barvy?“

Točila jsem se jak holub na báni, až jsem našla regál s bílými.

„Výborně! Ale ty jsou moc krátké, já potřebuju něco pod zadek. Máte tuhle v delším?“

Naštěstí dlouhé visely hned vedle. „Máme!“ zaradovala jsem se a sundala z ramínka tutéž v delším provedení.

„To není ta samá!“ zaskočila mě ségra. Nebo tedy zákaznice. Nebo kdo jsme vlastně kdo?

„Je stejná!“ trvala jsem rozpačitě na svém.

„Ta je úplně jiná!“ lhala mi do očí. Protože já marně hledala rozdíl kromě té délky.

„Tady ta má kapuci z KRÁLÍKA, tahle z NORKA!“

„Aha! KONČÍM!“ rozčilila jsem se. (Protože na útěk nikdy není pozdě – tak to je!)

„Nic takovýho, to si prostě zapamatuješ. Snad poznáš králíka od norka, ne?“

„NE!“

Proběhlo krátké školení na téma zvířecích chlupů.

Do toho vešly české zákaznice se slovy, že si jdou jenom „počuchat“. Tázavě jsem koukla na ségru, ale ta jen mávla rukou, ať je neřeším. Později mi objasnila, že čuchat kůži nebo mazlit se s kožešinou sem ženské chodí běžně.

A pak si už konečně coby má neodbytná fiktivní zákaznice vybrala bundu podle svých představ. Sama. Mrskla ji po mně, abych ji rozepla.

„Ta vám bude asi velká – vy jste taková štíhlá,“ zkusila jsem na její radu zalichotit.

„Snad znám svý tělo! Tahle mi bude,“ vyštěkla.

„Tak půjdeme už ke kase?“ zeptala jsem se nesměle, když jí bundička padla jako ulitá.

„Špatně! Dokud jsem tě nestopla, máš mi nabízet doplňky!“

„Vybrala byste si u nás nějaké korále třeba?“

„Ne, je to všechno.“

„A co boty?“ Nepochopila jsem, že to už jako bylo to stopnutí.

„Nezdržuj ji. Řekla ti jasně, že už je to všechno.“

S očima navrch hlavy jsem se dopotácela k pokladně. Zkušební prodej na kase proběhl hladce, zaškobrtla jsem jen v momentě předání tašky s nákupem.

„Nesmíš mi to jenom tak podat přes pult!“

„Mám ti k tomu ještě zazpívat?“

„Musíš s tím vyjít před ten pult,“ tahala mě ségra za ruku s taškou zpoza kasy.

Vyšla jsem, tašku jí podala a objala jsem ji na rozloučenou. Ona vyprskla smíchy, že až takhle vlídná skutečně být nemusím. To je dobré vědět.

Večer před spaním jsem si všechno opakovala:

1) Být zákaznici k ruce, ale ne hned. Zato vytrvale. Když mě pošle pryč, přijít zas. Ale ne hned!

2) Když mi neodpoví na pozdrav, nic si z toho dělat. Rozhodně a v žádném případě ji neučit slušným mravům. A nebrat si nic osobně!

3) Když si na něco ukáže, dát jí to vyzkoušet. Ale nejdřív si ověřit, jestli ukázala na svou velikost. A pak jí podat menší, než bych tipla. Některé to zalichotí, jiná mi to dá sežrat – ZVYKNOUT SI!

4) Vygumovat si mozek.

5) Ale neplést si králíka s norkem!

6) A i bez mozku poznat kašmír.

7) A vidět rozdíly i tam, kde žádné nevidím.

8) Zákaznice ukončuje prodej, ne já!

9) S taškou za ní vyjít před pult.

10) A při loučení ji vřele obejmout – to aby už nikdy nepřišla!

Kašmírový svět

Další den v luxusním butiku s módou. S luxusními cenami i zákaznicemi.

A já mám zkušenou za sebou, ode dneška chodím do práce naostro!

„Tak jsem tu! Dobrý den, dámy!“ zdraví nás designér výloh.

Je špičkou ve svém oboru, aranžováním a péčí o zboží se živí. Zatímco já doteď netušila, že takové povolání vůbec existuje. Oficiálně se tomu říká merchandising. Přišel vystavit novou kolekci, tu jarní. A nutno podotknout, že mu to skutečně šlo.

Efektně propletl dva různě barevné šátky společně s opaskem a vložil to všechno do vitríny. Jako hada. Košili postavil na stůl, aniž jsem chápala jak. Figurínu převlékl ze zimního doslova bleskurychle.

A že to není žádná prdel, řeknu vám. Já už to zkoušela… Je potřeba odmontovat ruce, což je práce na dvacet minut – když se nemá grif.

Obléct tričko na bezruký trup je snadné. Ovšem těmi úzkými rukávy pak procpat těžké sádrové ruce zase zpátky k pantům, zaháknout je tam – bez grifu dalších dvacet minut, navíc při tom nic nepotrhat… No, byla jsem ráda, že jedna mnou oděná panna Justýně stačila. Jako důkaz, že tohle dělat nemůžu.

Zato tenhle Radim, ten to válel.

Přitom nám zaujatě vyprávěl o kvalitě látek a mazlil se se svetrem, na kterém byl vánoční vzor.

„Tohle je úžasnej kousek! Ten musíme taky ještě vystavit, byla by škoda ho neprodat. Vždyť je to kašmír! A k tomu už neni co dodat – ty lidi to prostě milujou!“ rozvášnil se a já koukala na to divadlo a marně se pokoušela do jeho světa vžít. Mám na mysli svět módy. Kašmírový svět. Protože slovo kašmír už nenávidím.

Zákaznice nechodily, Justýna s Radimem se právě vezli na společné vlně a já je otráveně sledovala.

„Tak si běž třeba zkoušet kabáty,“ dostala moje sestra bizarní nápad. Následující chvíli jsem v sobě řešila, jestli jsem normální, když se mi ani trochu nechce.

Příští den jsem prodávala bez ní, byla jsem k ruce jiné kolegyni. Ta právě ve skladu svačila, když vešla madam, že shání dárek pro jakousi ředitelku a přeje si katalog, se kterým se tu posadí, prolistuje si ho a nákup si v klidu rozmyslí.

Už je to tady, Justa říkala, že si mám ten šanon doporučených lúků nechat po ruce.

Do toho vešla další lejdy. Vytáhla z kabelky nějaký svetr a povídá:

„Já tady mám svůj kašmírový svetřík, který jsem si tadyhle umazala od mejkapu, jak to mám vyčistit?“

Vytřeštila jsem oči. Proč se na to ptá mě? A na co že se to ptá?

Vzala jsem si čas na rozmyšlenou – přála jsem si zopakovat otázku.

„To asi nemůžu vyprat, že ne?“ zeptala se. Té pravé.

„Co by ne,“ mávla jsem rukou.

„Kašmír?!“ Vyděšeně na mě zírala. „Vy byste to prala?“

„Já bych to hodila do pračky. Na čtyřicítku,“ dodala jsem opatrně, když sykla: „Au!“

Váhavě se pak ušklíbala nad svým předrahým pulovrem, který během rozhovoru hladila, když vtom se nám do toho vmísila nabaštěná kolegyně, módou protřelá prodavačka s mnohaletou praxí.

„To v žádném případě neperte!“ Vyletěla ze skladu, div se nepřizabila a nezakuckala zbytkem nepozřeného sousta. „Rukou tu špínu jemně promněte s purem a pak to celé znova ručně vyperte v teplé vodě. Nakonec svetr rozložte na suchý, čistý ručník a do něj ho smotejte, aby se svetřík vysušil a ždímáním nevytahal. Nechte ho doschnout na ramínku…“

Klidila jsem se do zázemí, kde na mě čekala čokoládová tyčinka. Na nervy. Sním jich teď několik za hodinu. Takový obštrukce se svetrem?!

Když jsem pak zavírala krám, všimla jsem si, že krámek naproti se jmenuje Cashmere. No to už je snad blbej vtip.

RYCHLE DOMŮ – a po koupeli v puru se zabalit do froté ručníku a us(ch)nout na ramínku…

To osud mě sem zavál!

Dneska na to zrovna myslím celej den…

Tenhle butik je plný kožichů a kabátů s kožešinovými límci.

Já jsem pochopitelně proti zabíjení zvířat, a to nejen pro módní průmysl.

Kdyby mi někdo řekl, ať jdu proti tomu protestovat, a pozval mě na nějakou konkrétní akci, tak bych i šla. A teď tu stojím mezi kožichy a dělám, že jsem si jich snad nevšimla. Že jsem tu jen tak napůl. Ne celou svou bytostí. Je to jen brigádička…

Došlo mi, že zřejmě vůbec nebudu zásadovej člověk. Když nectím svá přesvědčení!

Která to vlastně jsou?

Snažím se ten fakt o pravých kožešinách na ramínkách kolem vytěsnit ze svého životopisu. Prostě prodávám v obchodě s módou, hotovo. Jakýpak copak.

Já je nezabila! Já jsem proti tomu!

A kdybych tu za kasou nestála já, bude tu stát jiná. Nedá se s tím nic dělat…

Kolegyně, která studuje vysokou finanční či jakou, se mě dneska zeptala, jestli mám taky vysokou školu.

Povídám, že nemám. A ona se nemístně ptá PROČ.

Vim já? Proč, proč… Kurva, proč já vlastně nemám vysokou?

Co jí říct? Že jsem blbá? Nebo že jsem o to nestála? Jinými slovy tedy totéž?

Nemám vysokou školu a prodávám kožešiny ze zabitých zvířat. Stačí ti to?

Přitom bych ráda měla pořádné vzdělání a nerada přispívám k čemukoliv proti přírodě.

Jenže cesty Páně jsou tak nevyzpytatelné…

A pak se to stalo. Před koncem pracovní doby, tedy těsně před tím, než jsem zavřela krám, vešel nějaký mladík. Zjišťoval, jestli tady je všechno pravé.

Hrdě jsem – s vidinou tržby – prohlásila, že ano.

Z králíka, z mývala, z norka… Račte si vybrat!

Zatvářil se skutečně radostně a odběhl pro přítelkyni.

Chvíli pak spolu prohlíželi a já se přišla vnucovat s kalkulačkou, abych jim spočítala cenu s povánoční slevou.

Jenže nechtěli. Místo toho mi ona suše oznámila, že NIKDY nekupuje nic s pravou kožešinou.

Polkla jsem.

„Přijde mi to neetický, zastaralý, nechápu…,“ ohrnovala nade mnou nos.

Co teď? Mám jí přitakat? Očistím se tím? Ulevím svému svědomí, které mě od rána pronásleduje, když se jí svěřím, že i mně se to hnusí, anebo budu za úplně blbou? (!)

„Je mi jich prostě líto, zvířátek,“ uzavřela to, aniž zřejmě čekala nějakou mou reakci.

„Mně taky,“ pípla jsem.

„Tak proč to pořád vyráběj? Vždyť všude je k dostání tolik krásných falešných kožešin!“

„To máte pravdu, taky to nechápu,“ přikývla jsem a ona se na mě tázavě podívala.

Zajímalo ji, proč tady jsem.

Jo, to je dlouhej příběh, děvenko… Navíc nemám ani vysokou, představ si… proběhla mi hlavou odpověď.

„Tak vzkažte svýmu vedení, že zákazníci NECHTĚJ pravý kožešiny! Že jim je zvířat LÍTO!“

Skoro to vypadalo, že mě v další úderné větě vyzve k tomu protestu proti zabíjení pro kožešiny. To bych to tady hned zavřela a šla s ní. A ráno bych zas přišla, otevřela krám a dělala, že jsem někdo jinej…

Anebo uvěřila, že ti králíci a mývalové byli už chcíplí, když je lidi našli, a tak dostali ten nápad…

Člověk si holt vždycky hledá účinné způsoby, jak si zdůvodnit, proč dělá to, co nikdy neměl v plánu, a nedělá, co v plánu měl.

Místo aby to otočil…

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Butikovky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.