Teorie mateřství

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Lucie Janauer

Teorie mateřství – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

TEORIE MATEŘSTVÍ

Copyright © 2020 Lucie Janauer

Cover design © 2020 Zuzana Bürger

ISBN tištěné verze 978-80-7650-110-2

ISBN e-knihy 978-80-7650-111-9 (1. zveřejnění, 2020) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7650-112-6 (1. zveřejnění, 2020) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7650-113-3 (1. zveřejnění, 2020) (ePDF)

Tuto knihu věnuji svému synovi.

Kapitola první

Můj příběh

Když jsme s manželem zjistili, že čekáme miminko, měli jsme obrovskou radost. Přestože těhotenství pro mě nebyla žádná zábava a děsila jsem se porodu, nemohla jsem se dočkat! Tedy neskutečně, ale neskutečně jsem se těšila na ten nový malý Život. Dítko má přece být tak roztomilé… Máte ho pusinkovat, kojit, milovat, všude ukazovat, pak má taky krásně spinkat a vy máte relaxovat. A moc dobře víte, že období miminkovství (v této knize to bude často používaný pojem, miminkovství = období od narození až do cca půl roku života, kdy se miminko začíná samo pomalu oddalovat od své maminky) jednou přejde a vy budete mít doma človíčka – parťáka do života, jelikož to bude z velké části vaše malé já.

V průběhu těhotenství jsem řešila hlavně porod. Věděla jsem, co chci a co nechci, ale spoustu věcí jsem nevěděla. Zaplatila jsem si skvělý on-line kurz, který mě informoval o různých možnostech porodu. O tom, jak lze rodit přirozeně, nebo alternativně (pozn. v této knize budu slovo PŘIROZENĚ užívat v tom smyslu, v jakém ho slyšíte – přirozeně, tedy tak jak to bylo vymyšlené přírodou x ALTERNATIVNĚ – tak, jak to bylo vymyšlené člověkem). Myslela jsem si, že na porod je potřeba se připravit, resp. spíše znát své možnosti. Ale připravit se na to, až se mi narodí miminko… Měla jsem prostě pocit, že to půjde samo. A ono by asi nejspíš taky šlo.

Stručně tedy vysvětlím svůj příběh, abyste pochopili, možná se i vcítili do mé role. Těhotenství proběhlo, jak proběhlo. První trimestr jsem zažívala silné nevolnosti a zvracení, druhý trimestr byl velice mírný a třetí trimestr byl, musím uznat, značně nepohodlný. Pak přišel porod. A od té chvíle jsem možná už jen nevěřila vlastním očím. Když jsem se vzbudila o půl třetí v noci se slaboučkými kontrakcemi po deseti minutách, myslela jsem, že to budou poslíčci. Jenže kontrakce byly stále stejné a v takové intenzitě, že mi nešlo znovu usnout. A tak to pokračovalo, takže jsme dle instrukcí vyrazili do porodnice. Když jsem šla na kontrolu k lékařce, podívala se na mě a říká: „Otevřená jste jen na prst, to nejspíš budou jen poslíčci.“ Takže tak! Koukala jsem na ni a nevěřila vlastním očím. Tak já jsem od půl třetí vzhůru, pravidelné kontrakce mě nenechaly znovu usnout. Vím, že rodím, a lékař mi oznámí, že jsem si to nejspíš celé vymyslela? Dobře, poslali nás na observační pokoj, a jen co jsem se uvelebila na lůžko, všechno to začalo. Víte, porod není počítačová hra. Nefunguje to tak, že zapnete tlačítko ON a porod začne. Pak že se jako rodí, a když se dorodí, zapnete tlačítko OFF a je hotovo. Ne, porod je přirozený proces, který se odehrává v těle matky. Jednou, dvakrát, třikrát za život (u některých z nás i vícekrát). Pro ženu je porod jedinečným okamžikem. Ukončení devítiměsíčních příprav a začátek nového Života. Pro porodníka je to jen další klient/zákazník, nebo možná dokonce i pacient. Jako by nestačilo se zeptat ženy – rodíte? Věřte mi, že každá žena moc dobře pozná, až to přijde. Pokud je schopna vnímat sama sebe…

Mé přítelkyni se stalo to samé. V jiné porodnici jí nevěřili, že rodí, jelikož neviděli žádné kontrakce na monitoru. Ona jim však neustále tvrdila, že rodí. Měla velice silné kontrakce a nemocniční personál jí argumentoval tím, že jelikož není nic na monitoru, tak nerodí! Začali ji brát vážně ve chvíli, když už byla vidět hlavička. :)

Abych pokračovala. Když nás s manželem poslali na volný pokoj, všechno začalo. Žena se potřebuje cítit uvolněná a v klidu, aby se mohl porod rozběhnout. Kontrakce začaly být opravdu silné, a tak dále, tím nechci zatěžovat. Chci jen říct, že asi od 03:00 jsem měla kontrakce a od 15:00 do 21:30, cca sedm hodin jsem měla velice silné kontrakce, které přicházely po třech, dvou a jedné minutě, až pak nakonec ve 22:36 se nám narodil náš milovaný synáček. Během kontrakcí mi nechtěl klesnout níže, pak se chvíli zarazil v porodních cestách, a když mi ho porodní asistentka ihned po porodu přiložila na břicho, tak jsem ho téměř neviděla, protože měl extrémně krátkou pupeční šňůru.

Já měla to štěstí, že se mnou byla úžasná porodní asistentka, která respektovala veškerá moje přání. Pomáhala mi, dopřávala mi tu potřebnou jistotu a nechala mě rodit v poloze na boku, protože to byla poloha, ve které jediné jsem po těch dlouhých hodinách byla ještě schopna ležet. Můj manžel tam se mnou byl také celou dobu, nenechala jsem ho odejít téměř ani na minutu, byl mi obrovskou oporou.

Nechci tím nijak strašit. Jen chci říct, že téměř žádný porod není jednoduchý. Každý porod má něco svého, ale jak píše Jean Liedloffová v úžasné a přelomové knize Koncept kontinua, celé věky se rodilo a rodit se bude. Příroda je na porod připravena. Dítě i matka procházejí šoky, které nešokují. Tedy do té doby, dokud je vše tak, jak má být.

Když mi byl malý přiložen na břicho, byl celý pomačkaný a plakal. Jakákoli bolest okamžitě ustala a my s manželem nevěřícně koukali na to úplně malinkaté plačící stvořeníčko. Tak, tady ho máme!

Ke konci porodu přišla pediatrička. Chtěla jsem, aby nechali dotepat pupečník. Porodní asistentka to moc dobře věděla a lékařka nejspíš taky, ale nemohla jsem si nevšimnout malého konfliktu mezi těmi dvěma. Lékařka by pupečník nejradši šup šup ustřihla (nevím proč, asi aby už zase mohla jít) a porodní asistentka ji doslova musela zastavit, aby ještě počkala. Zpětně jsem nad tím přemýšlela a dost mě to mrzelo. Své dítě totiž rodíme jenom jednou. Některé věci už nevrátíme. A já jsem chtěla, aby pupečník dotepal. Proč a z jakého důvodu, se dozvíte v jiných úžasných knihách o přirozeném porodu (přirozeném se nerovná domácím, žena může krásně rodit přirozeně i v porodnici).

Od porodu jsem měla malého neustále u sebe. Na oddělení šestinedělí bylo (naštěstí) plno, a tak jsem první noc ležela na porodním oddělení. Když jsem se dostala do postele, bylo půl jedné v noci. Byla jsem vzhůru téměř 24 hodin, za sebou dlouhatánský porod, ale z nějakého důvodu jsem byla neskutečně nabitá energií. Pamatuji si, jak malý spinkal. Já jsem mezitím rozesílala fotky celé rodině, přátelům a usnula někdy po třetí hodině ráno. Jak je tohle možné? Porod se přirovnává k těm nejnáročnějším vytrvalostním sportům a já jsem po tom náročném dni byla nabitá nějakou zpětnou energií. Opět se dostáváme k tomu, že příroda to má moc dobře vymyšlené. Aby žena takto náročný proces zvládla, uvolní pořádnou dávku hormonu (oxytocinu), které jí pomohou porod zdolat a překonat.

Když jsem usnula, tak jsem se za chvíli znovu probudila. Malý tak nějak poplakával a vrtěl se. Pořád vydával nějaké zvuky a já nemohla spát. Po nějaké době přišla má porodní asistentka a řekla: „Vemte si ho k sobě, nebojte, že byste ho zalehla.“ Tak jsem si ho vzala, obejmula a oba dva jsme krásně usnuli.

Celá ta krásná usnutá chvilka ale skončila, když do pokoje naběhlo komando, a to doslova. „Vizita, pan lékař se podívá na miminko, přebalila jste ho?“ No teda! Tak počkat, před chvílí jsem rodila, pak jsme moc nespali, teď jsme usnuli, tak kurňa, co nám sem lezou? A jestli jsem ho přebalila? Vždyť spíme. Takže, přišla děsivá sestra, na kterou snad do smrti nezapomenu. Vzala moje čerstvě narozené miminko a rychlostí blesku ho začala přebalovat. Nestačila jsem zírat. Zaprvé, tohle je MOJE dítě, jestli jste si, paní, nevšimla. Zadruhé, chápu, že vás za to platí, ale moje miminko se narodilo před pár hodinami a já si rozhodně nepřeju, aby s ním někdo takhle zacházel. Jenže jsem byla matka prvorodička, že. Žena, které se prostě narodilo miminko, a žena, která je z toho zatím trochu rozhozená. Nevím, co mám dělat. Jak to mám dělat. Ale jedno jsem věděla jistě, takhle to dělat nikdy nebudu. Když byli konečně pryč, začal můj čas seznamování. Vzala jsem miminko do ruky, zkoušela přikládat k prsu, mazlili jsme se. Mohla jsem na něm oči nechat. Byl tak malinkatý a roztomilý a prostě úžasňoučký a já ho nechtěla dát z ruky. Jen jsem ho položila, už bych ho zase brala do ruky, a když jsem chtěla na záchod, měla jsem strašně špatný pocit z toho, že ho tam nechávám o samotě. Když jsem si lehla, ještě několikrát jsem zkontrolovala, jestli dýchá, jestli se mu dobře leží, jestli je spokojené. Měla jsem úžasný pocit. Bylo to tak krásné. Malé zdravé krásné miminko, já jsem se stala maminkou a teď už to bude jen na nás. (Pozor, pozor – v tuto chvíli se jednalo o přirozené mateřské instinkty. Přesně tak to mělo zůstat. :) :)

Problém nastal ve chvíli, kdy bych to ani nečekala. Problém zvaný návštěva. Samozřejmě, všichni vás chtějí hned vidět. Přinejlepším hned teď! A vy chcete také, že. Chcete se chlubit svým vlastním potomkem, protože přece je tak strašně roztomilý. Záleží i na tom, koho si jako návštěvu pozvete. Manžel, ten u toho byl, takže si druhý den dal volno a dle všech hlásajících tradic se připravoval na „oslavu potomka a jeho zapíjení“ nebo jak to je… Přijela tedy máma (resp. babička), táta (resp. dědeček) a brácha (resp. strejda). Roztomilý, roztomilý, chovat, chovat a pak to začalo. „Musíš to dělat takhle. Moc ho nenos. Rozmazlíš ho. Už jsi ho nakojila, takže ho rychle polož. Zvykne si na to.“ Asi nemusím pokračovat dál. Tímto jsem si vyřkla ortel. Jenže to já jsem si návštěvu pozvala… Můžu si za to asi sama. A další věc, opět dorazila ta, pro mě velice nepříjemná a nesympatická sestra. Vrazila do dveří i s tím svým velice výrazným hlasem. „Už jste ho myla“? houkla na mě. „Ne, ještě ne a ani mýt nebudu, až doma.“ Odpověděla jsem. Koukala na mě, jako by jí měly vypadnout oči z důlků. Koupat by se dle jejího názoru mělo hned po porodu, krev je přece původcem bakterií a tak dále, ona je přece ta stará škola! Dobře, po téhle další scéně jsem si opět připadala trochu jako hrozná matka, ale něco mi říkalo, že ho prostě mýt nechci. Vždyť byl čistý a krev na sobě fakt neměl. Jenže, jak jsem již jednou řekla: Žena prvorodička, sama ještě nejistá v kramflecích, přece rychle podlehne pseudoautoritě. K té děsivé sestře se ještě přidala moje máma, takže jsem svého miláčka vykoupala (bylo to druhý den po porodu), a přestože jsem ho vykoupala jen vodou, celý se mi osypal! Dobře, vím, že jsem měla dát na svou přirozenou mateřskou intuici, příští děťátko to má jisté.

K tomu, zda mýt či nemýt miminko, jsem si samozřejmě zpětně dohledala spoustu informací. Mázek, který na těle miminka zůstává zastává důležité funkce, jako je antibakteriální ochrana, zvláčnění pokožky, regulace tělesné teploty a také pomáhá nastartovat kojení. A víte co? Dokonce WHO doporučuje mýt miminko nejdříve 24 hodin po porodu a nejlépe až doma, a to pouze vodou. Jak je možné, že personál porodnic stále hlásá něco jiného?

Ale abych pokračovala…Když jsem na pokoji neměla žádné návštěvy, spala jsem, co nejvíce jsem mohla. Chtěla jsem se na těch pár dní přizpůsobit svému miminku. Hlavně abych hodně odpočívala, když spinká, a měla pak spoustu energie, až bude vzhůru. Jenže na to jsem opět narazila. „Budíte ho, abyste ho nakojila? Ne? No tak to ho buďte, nebo vám bude řádit v noci.“ Tohle byla zase jiná sestra. Takže počkat. Myslím, že nemusím dělat v oboru, abych si dala dohromady pár věcí. Pokud se mi dítě narodí v půl jedenácté v noci, pak je možné, že bude nějakou dobu vzhůru a jeho režim bude rozhozený. Novorozeňátka to mají celkově rozhozené. Ještě nedělají rozdíl mezi dnem a nocí. Řekněme, že na to mají právo, jelikož se právě narodila!

Novorozeně spí asi dvacet hodin denně. Máte pocit, že to pro matku není dostatečné, aby si po porodu zcela odpočinula? Ono byste si i krásně odpočinout mohla, kdyby vám na pokoj neustále někdo nelezl – vizita dítěte, vizita maminky, snídaně, úklid, nějaká sestra, oběd, pak další sestra, večerní vizita a úklid… Takže mám já budit své dítě, které hlavně potřebuje hodně spinkat, aby nabralo síly do nového světa, anebo mě necháte spát vy, abych měla já síly na své miminko?

Pak ještě přišla fáze vážení dítěte. Nevím, jestli sestry na oddělení šestinedělí vědí, ale nejlepší rada na to, jak krásně začít kojit, je nechat matku v klidu se svým dítětem, často přikládat, pít hodně vody (mateřské mléko je z 80 % tvořeno právě vodou) a být v totální psychické pohodě. Ale v porodnicích se děje pravý opak! Druhý den, kdy ještě fyziologicky žena nekojí, ale teče z ní nejprve mlezivo (kterého je sice málo, ale zato je pro miminko velice výživné), má žena za úkol zvážit své dítě před a po kojení a zjistit, kolik přibralo. Takto sledujeme, zda žena začíná kojit. Pokud dítě přibírá na váze málo, žena začne mít sama o sobě pochyby a nejistota v sebe samu jako matku se opět zvyšuje. Může tak dojít až k tomu, že se žena nerozkojí. Co na to říct? Možná jen to, že já se naštěstí rozkojila. Má matka mi jednou řekla: „Já jsem kojila, ty budeš taky, máme to v rodině.“ Takže jsem to brala jako fakt, nic jiného jsem neřešila a ejhle, kojím. Taky proč bych nekojila, když jsme savci, že? Bohužel jsou ale i maminky, které se nerozkojí. Jenže to zpravidla není jejich chyba. Možná by stačilo od personálu slyšet – ano maminko, přikládejte, co nejvíce to jde. Teď z vás teče jen mlezivo. Sice ho není hodně, ale vaše miminko dostává, co potřebuje. Mazlete se s miminkem, noste ho a nebojte se, za pár dní začnete kojit. Hodně pijte, jezte zdravě, ať má vaše dítko vše potřebné pro správný vývoj…A bylo by to. Jen malé procento žen doopravdy kojit nemůže, a to ze zdravotních nebo jiných vážných důvodů.

Jedna má známá mi psala příběh své kamarádky. Prý se nerozkojila a všichni její známí, dokonce i rodina, jí to mají neustále za zlé. Je z toho velice nešťastná a sama má o sobě pochyby. Proto jsem ještě jednou chtěla v této knize zmínit, že žena, která nekojí, za to ve většině případech opravdu nemůže. Všem ženám držím palce, aby se rozkojily a kojily, protože podle mě to je překrásný akt a pouto mezi matkou a jejím dítětem.

Ještě mám poslední důležitou zmínku z oddělení šestinedělí. Když jsem si šla druhý večer lehnout, vzala jsem si malého do postele. Tak krásně se nám spolu minulou noc spalo. Vypadal velice spokojeně a já taky. A šup, za chvilku přišla sestra „Spát spolu nemůžete, podepsala jste to.“ Co jsem podepsala, proboha? Pravidla porodnice? Vždyť minulou noc mi řekli, ať si malého vezmu k sobě. „Nahoře vám něco řekli, ale tady u nás je to jinak. Ještě přijdete z flámu a zalehnete svoje dítě, to už se stalo několikrát. Já jsem stará škola.“ Jo, jsi stará škola a sama sis odpověděla na svůj nesmyslný názor. Ale o společném spánku později.

Mé zkušenosti z porodnice byly tedy smíšené. Porod úžasný, přestože velice náročný (věřím tomu, že úžasný byl díky skvělému přístupu porodní asistentky). Tři dny na oddělení šestinedělí stresující pro matku prvorodičku, která by měla mít právo na jediné – klid, pomocnou ruku, pokud si o to požádá, a nenátlakové prohlídky svého miminka.

Když jsme přijeli domů, začali jsme se pomaličku sžívat. První dny byly náročné, jelikož se zajíždíte do zcela nového režimu – jak spacího, tak nevíte, co kde máte. Teprve za pochodu zjišťujete, co potřebujete, a ve finále zjistíte, že toho vlastně moc nepotřebujete.

První dny tedy vypadaly následovně. Malý hodně spinkal. Dala jsem ho do kočárku, udrncala, dokud neusnul. Pak jsem ho nakojila, přebalila a dle rad „chytrých“ a „zkušených“ zase rychle položila. Stavovaly se návštěvy, každý s nějakou radou. Od babiček jsem si často vyslechla věty typu: Když bude plakat, tak ho hned nezvedej. Nech ho chvíli plakat. Minutu? To ne, třeba deset minut, ať si nevymýšlí. Nechováš ho nějak moc dlouho? Zvykne si a už se ho nezbavíš. Ty kojíš, když si řekne? To za chvíli budeš jeho otrokem. Pláč je pro něj dobrý, sílí mu plíce.

Večer jsem dle všeobecně známých rad dala své dítě do postýlky, zapnula detektor dechu a šla si lehnout. Lehla jsem si, přikryla se, zkusila usnout. Nějak to nešlo, musela jsem se zvednout a jít ještě jednou zkontrolovat své čerstvě narozené miminko. Měla jsem strašně divný pocit, že je tak daleko ode mě a že na něj ani nevidím. Ale má tam přece monitor dechu. Když jsem zabrala, připadalo mi to jako minuta (v reálu dvě hodiny), uslyšela jsem pláč. Celá rozespalá jsem se vypotácela k postýlce, zvedla miminko, sedla si na křeslo a začala kojit. U toho jsem samozřejmě usínala a měla jsem co dělat, abych vsedě s miminkem v náručí neusnula (bohužel, jednou se mi to doopravdy povedlo). Takto to vypadalo celou noc. Když jsem se ráno probudila, pomyslela jsem si, že takhle to teda nedám. Další noc jsem si přivezla vedle postele kočárek, abych měla malého hned vedle sebe, bylo to lepší, až na jeden malý detail. Stále jsem v noci musela vstávat a celá rozespalá nosit své dítě. Asi po týdnu jsem si řekla, že tohle je přeci totální nesmysl. Můj neustálý strach o miminko je zcela přirozený a jediné, co chci, je mít ho vedle sebe. Takže jsem ho každý večer dala mezi sebe a mého manžela a přes další rady svých známých typu „To už se ho nezbavíte“ si začala užívat úžasně dlouhých prospaných nocí.

Po prvním týdnu od porodu ale začal synek trochu víc plakat. Dle dalších a dalších rad jsme to svedli na bolavé bříško. Koupili jsme jedny kapičky – nefungovaly. Druhé kapičky – nefungovaly. Rady příbuzných: „Ale, ale, co ta maminka zase jedla?“ Ládovali jsme ho různými kapičkami a synek nám víc a víc plakal. Přestala jsem jíst zeleninu, ovoce, pečivo… Až to přišlo do fáze, že jsem ho uspala, položila a v tu ránu se vzbudil. Nebo jsem ho dala do kočárku, nacpala dudlík do pusy a snažila jsem ho udrncat. Dokud jsem drandila po zahradě, spal. Jakmile jsem zastavila, vzbudil se a začal plakat. A rady okolí: „No vidíš, to už jsi ho rozmazlila!“ Když byly malému tři týdny, začalo nám i večerní plakání. Takové to, kdy se miminko kolem sedmé hodiny rozpláče a je po dlouhé hodiny k neutišení. Z úžasného a očekávaného mateřství se stala noční můra. Děs běs. Začala jsem hledat na internetu všelijaké rady, ptala se příbuzných a dočkala se jen přihlouplých odpovědí. „Jo jo, to je to bříško, to se musí přečkat. Je to náročné období. Jo, nám to malý taky dělal, večer se proměnil v plačícího ďábla. Ano, večer dětem špatně funguje peristaltika.“ Bylo to šílené!

Byla jsem z toho zoufalá. Jak je to možné? Není správně, že mé miminko stále jen pláče. Něco je špatně, říkala jsem si pořád dokola, ale nemohla jsem přijít na to, co mám asi dělat jiného. Při brouzdání na internetu jsem velkou náhodou narazila na článek psaný dětskou psycholožkou. Ta v článku narážela na více věcí, které mě donutily přemýšlet. První věc byla, že miminka západních „rozvinutých“ civilizací často pláčou, zatímco miminka východních civilizací ne. Dále, jak víme, že novorozenci a kojenci trpí bolestmi bříška nebo kolikami, když nebyly vědecky dokázány? A zatřetí zde hovoří o své známé, která od začátku šátkuje své miminko, a to nepláče. Musela jsem se nad tím zamyslet. Začala jsem si tedy hledat více informací o šátkování. Našla jsem spoustu dobrých stránek a informací o výhodách i nevýhodách (těch bylo nespočet). Zároveň jsem také našla mnoho stránek kritizujících šátkování (většinou stránky, na kterých se objevovala reklama na kočárky:)). Takže jsem brouzdala a brouzdala a mimo jiné narazila na doporučení na knížku Koncept kontinua od autorky Jean Liedloffové. Úžasná knížka s úžasným posláním.

Jelikož studuji magisterský obor Ochrana životního prostředí na UK v Praze, začalo mi to pomalu všechno dávat smysl. Koupila jsem šátek a musím říct, že první den byl boj. Nevěděla jsem, jak na to. Zpočátku mi pomáhal manžel, miminko většinou plakalo, když jsem ho do šátku uvazovala, ale jen co bylo hotovo a já se uklidnila, bylo spokojené. A to ne jen tak spokojené, ale velmi spokojené! Ufff, super, tak jsme to zvládli. Mohu říct, že téměř ze dne na den přestalo plakat. Přestala jsem mu dávat jakékoli kapičky, přestala jsem své miminko odkládat a poprvé od porodu jsem byla schopna říct: Jsem matka a jsem dobrá matka. Mé dítě nepláče!

Samozřejmě mě ale začaly honit děsivé představy, že svému miminku ubližuju. Vždyť všichni kolem mě vozí děti v kočárku. Je to přece „normální“, ne? A je opravdu dobré spát se svým miminkem v posteli? Co když ho fakt zalehnu? Co když se přetočí, popoleze, spadne, nevím co ještě. Co když mu ubližuju tím, že ho pořád nosím. Co když… co když… jenže pak mi to došlo. Já jsem matka, můj syn je mé dítě (vlastně moje malé mláďátko). Jsme zrozeni k tomu být spolu, dokud nebude připravené na to žít beze mě. A o tom vlastně bude celá má kniha. Neuslyšíte žádné rady, zákazy, příkazy, varování. Ne, přečtete si pouze o tom, jak funguje příroda. Kde jsme se tu vzali a co miminko očekává ve chvíli, kdy vstupuje na náš svět. Dozvíte se více o tom nejsilnějším poutu matka (ale i otec) – dítě a také o tom, proč je mateřství/rodičovství pro některé z nás úžasným prožitkem, a pro jiné nikdy nekončící noční můrou.

Jak to ale pokračovalo? Moje rodina se do mě začala navážet. „Jsi jak indiánská babička. A už ho dáš do kočárku? To ho jako celý den nosíš? Zničíš mu záda! Ten bude rozmazlenej. Nechce jezdit v autosedačce? No vidíš, za to si můžeš sama. Už ho nebolí bříško, jo? To asi ty kapičky… Cože, ty už mu kapičky nedáváš? Vždyť se v tom šátku nemůže hýbat.“

A tak dále, a tak dále… jednou, když byli malému tři měsíce, jsme jeli na prodloužený víkend do hotelu. Vzali jsme s manželem a psem naši babičku (mou mámu, manželovu tchýni) a mého bratra. Má matka mi opět zkoušela předat své přesvědčení o výchově dětí, ale já už věděla, jak odpovědět. Řekla jsem jí: „Mami, proč mi radíš věci, které vám nefungovaly? Miminko ti samo řekne, jestli to děláš dobře. Za celé ty tři dny jsi ho neslyšela zaplakat, že? Myslím, že pokud nepláče, pak to dělám správně.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Teorie mateřství.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.