Naděje umírá

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Iveta Urešová

Naděje umírá – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

copyright © Iveta Urešová, 2020

ISBN tištěné verze 978-80-7650-126-3

ISBN e-knihy 978-80-7650-129-4 (1. zveřejnění, 2020) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7650-128-7 (1. zveřejnění, 2020) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7650-127-0 (1. zveřejnění, 2020) (ePDF)

Naděje umírá

Iveta Urešová

NADĚJE UMÍRÁ

2020

Na památku pro Ty,

kteří mamku znali a milovali…

Poděkování

Napsala jsem knihu, nebo jsem si to alespoň myslela. A vlastně jsem si ani neuměla představit, co mě čeká dál, jak dlouhou cestu musím urazit, aby se z mého rukopisu stala opravdová kniha. Vybrala jsem si nakladatelství Pointa, které mě vedlo krok po kroku směrem k cíli. Zvolila jsem dobře, děkuji za trpělivost a všechny odpovědi, kterých se mi dostávalo. Ale aby se to celé podařilo a já měla svoji knihu v knihovničce, musela projít – a já společně s ní – crowdfundingovou kampaní.

K celé předprodejové akci jsem přistupovala velmi naivně. Ostatně jako to u mě většinou bývá. Původně jsem si malovala, že oslovím pár lidí, kterým se povedlo vydat knihu na podobné téma, a díky jejich fanouškovské základně vyjde i ta moje. Nebo nabídnu spolupráci některé firmě s podobnou tematikou a bude. Jak jsem se spletla! Říkala jsem si, že nemá cenu tahat do mojí aktivity kamarády a známé. Ale právě lidé v našem okolí se nakonec stali fanoušky mého osobního projektu.

Takže upřímně vám děkuji, že jste se rozhodli koupit si knihu, která některé z vás, popravdě řečeno, až tak nezajímala. Překvapila mě ta obrovská vlna podpory, která se zvedla společně s kampaní. Nenapadlo by mě, že za mnou bude stát tolik lidí. Že moje počínání může provázet tolik kladných reakcí. Dostalo se mi tolik laskavosti.

Děkuji svojí rodině, těm úplně nejbližším i všem příbuzným, se kterými jsme nebyli v úzkém kontaktu, ale naše situace je nenechala lhostejné. Jmenovitě pak děkuji Karlovi Zázvorkovi, který byl mým prvním čtenářem a povzbuzoval můj nápad od samého začátku až do cíle. Maminky bratrovi Zdenkovi Kocurovi s rodinou za pomoc a milá slova a bratranci Pavlovi Zaworovi. Děkuji kamarádům, současným i z dob minulých, hlavně pak Radkovi Švandovi a Janu Svobodovi, kteří se rozhodli podpořit knihu významnou částkou.

Děkuji svým dcerkám za jejich kouzelné nadšení. Děkuji manželovi za jeho rozhodující příspěvek.

Ráda bych poděkovala všem přispěvatelům, že jste věřili v můj bláznivý nápad, že jste šířili informaci o knize, a děkuji, že jste napomohli mému přání o vydání knihy! Upřímně si toho vážím.

A velké poděkování patří i všem knižním kolegům, kteří se podíleli na vzniku knihy, a to redaktorce Míše Krchňavé, která mě vedla a během celého procesu mi byla k dispozici. Veronice Vajglové, která provedla závěrečnou korekturu, a Jirkovi Houžvičkovi za krásnou obálku a sazbu.

Předmluva

Kniha vypráví skutečný příběh naší rodiny poté, co nám do cesty vstoupila mamky nemoc. Je o životě, který jsme žili. O sžívání se s novou situací, o zvykání si, přizpůsobování a boji. Příběh, který jsme nechtěli zažít. Život, který jsme nechtěli mít, ale člověk nemá na vybranou.

Knihu jsem napsala, protože jsem musela. Prožívali jsme těžké období, a i to těžké se stávalo těžším a těžším, až začalo být neúnosné, a musela jsem z toho ven. Začala jsem si po večerech psát. Od začátku jsem ale nepsala jen text, který měl být zapomenut. Psala jsem knihu. Prvotní myšlenka byla, že si ji chci schovat na památku, abych nikdy nezapomněla. Později mi došlo, že by neměla být jen pro mě. I když je to velmi osobní zpověď a dlouho jsem rozmýšlela, jestli bych ji měla, či naopak neměla nabídnout světu, nakonec jsem se rozhodla podělit se o ni. Nemá být jen pro mě.

Když prožíváme něco těžkého, hledáme kolem sebe podobné příběhy. Asi potřebujeme cítit, že v tom nejsme sami. Nevím proč, ale pomáhá nám to. A proto jsem se rozhodla podělit se o náš příběh. Chtěla bych knihu vydat kvůli lidem, kteří hledají takový příběh, jaký jsem před časem hledala já. Je to pro ty, kteří hledají právě můj příběh. Třeba může někomu pomoci.

Přála bych si, aby se témata nemoc a smrt stala součástí našich životů. Abychom uměli mluvit o věcech, které nás bolí, abychom se neschovávali za strach a slzy a přestali se vyhýbat tomu, co do našich životů patří.

Ale ty, milý čtenáři, už jsi tady. Držíš moji knihu v ruce a víš, že to nebude veselé čtení. Jsem ráda, že jsi dokázal vystoupit ze své komfortní zóny a rozhodl ses přečíst si něco silného. Třeba si z mého příběhu i něco odneseš. Možná vděk za život, možná si srovnáš myšlenky, podíváš se na sebe a svůj život z jiné perspektivy a třeba si začneš něčeho více vážit, nebo dokonce i něco změníš.

Toto téma se týká každého z nás, ať už jsme něco podobného zažili, nebo jsme byli zatím ušetřeni.

Pátek 13.

Pokládám telefon. Nevěřím slovům, která do mě proudila, ne, nevěřím. To přece není možné, to nemůže být pravda. Proč? Proč ona? Ne, prosím ne. Slzy mi stékají po tváři, černé myšlenky se honí hlavou. Už raději nechci myslet, jak zastavit ty pocity, všechny ty myšlenky. Co bude teď? Co dál?

Mobil zvoní znovu, volá „mamka“. Nádech, výdech, jak s ní mám mluvit? Co mám vlastně říct?

„Ahoj. Právě jsme skončili a vyrážíme k vám, budeme tam za chvíli, pa.“

„Uf…“ vydechla jsem.

Mluví normálně, až moc normálně, jako by se nic nedělo a všechno bude v pořádku. Kéž by bylo všechno v pořádku. Otevírají se dveře a v nich mamka, živá a zdravá, a vypadá stejně, jako když ráno odcházela, ale na prsou mě stejně tíží. Mám strach. Sedneme si ke stolu.

„Vypadá to, že mám rakovinu.“

Já vím, přikyvuji souhlasně. Vím to, můj manžel mi volal informaci přímo od doktora a říkal i prognózu. Je to hodně rozsáhlé, vypadá to špatně. Mamka vypráví a mně začíná docházet, že nic neví. Jak je to možné, jak to, že já vím, a ona ani netuší. Vůbec neví, jak špatné to je. Je plná nadějí, připravená na boj se zlou nemocí. Jedeme na výlet, fotíme se a v hlavě se mi honí, co když je to naposledy. Poslední výlet, poslední čas naší rodiny bez zlé prognózy. Poslední hezké chvíle.

Víkend je plný přemýšlení. Doufání končí a je tady pondělí, mamka nastupuje do nemocnice na biopsii. Nyní je důležité určit zdroj rakoviny a podle toho zacílit léčbu. U mamky se střídají nejrůznější nemocniční profese jako sestra, doktorka, psycholožka, výživová poradkyně a všichni vědí, jenom mamka neví. Jdu na návštěvu a mamka mi s uplakanýma očima vypráví, co se dozvěděla. Po několika dnech v nemocnici se konečně i ona dozvěděla pravdu. Zlou, krutou, zákeřnou a velmi bolestnou pravdu. Pláče a vypráví o paliativní péči. Tenkrát jsem to slovo slyšela poprvé. Vysvětluje mi, co to znamená, ale pláč jí znemožňuje mluvit. Zadržuji slzy, ale uvnitř pláču s ní. Co bude teď, ptám se sama sebe. Co mám dělat, o čem s ní mám mluvit? Přece jí nebudu vyprávět, že si Terezka roztrhala legínky, taková blbost, až je mi teď trapně, že jsem se kvůli tomu dopoledne zlobila. Co jí mám vlastně vyprávět, jak s ní mám mluvit? Všechno je najednou nepodstatné a tak hrozně hloupé. Osmělila jsem se a řekla jsem jí o svých myšlenkách, pláče znovu… Prý nemám pravdu a naše každodennost je to nejdůležitější. To jediné, na čem teď záleží. Jsem ráda, že to řekla, moc mi to pomohlo. A tak každý den jdu do nemocnice plná příběhů, co je u nás nového, kolikrát si Zuzanka zase přidala nebo jak se vyvíjí Terezčiny vztahy s kamarády ze školky. A každý den se tomu zasmějeme i v té nemocniční bolesti a beznaději, která nás obklopuje.

Nejhorší je, že mamka už si nějakou dobu stěžovala, a my ji neposlouchali. Nikdy nepatřila k lidem, kteří by si na něco stěžovali, ale teď nám už nějakou dobu popisovala nespecifické potíže, jako že špatně snáší česnek a cibuli a cítí se hodně unavená. Měli jsme poslouchat! Neříkám, že by se něco změnilo, ale měli jsme tomu věnovat pozornost, obzvlášť když popisovala asi nejčastěji uváděný syndrom rakoviny vaječníků, syndrom malé sukně. Několikrát řekla, jak jí hrozně roste břicho, a my ji odbývali, že co by asi v padesáti chtěla. Přece si nemyslela, že bude mít ploché břicho navždycky, a podobně jsme ji škádlili a vše sváděli na věk. Až se nakonec rozhodla, že raději vyrazí k doktorovi. Pak už to byla jízda. Gynekolog ji poslal do nemocnice se slovy, že tohle ještě neviděl a ať si raději urychleně někam zajde, a dál už to víme. Zajímavé je, že člověka nenapadne myslet na to nejhorší. I když se to kolem nás děje, přece by se to nestalo nám. To není možné. Doktor ve zprávě popsal ascites, což je tekutina v břiše, která způsobila, že mamce skutečně byla malá sukně. Když mamka hledala na netu, co je možná příčina nahromaděné tekutiny v břiše, našla toto: nemocná játra, zánět nebo rakovina vaječníků. Přesně si pamatuji, jak mi ty možné příčiny říkala do telefonu.

„No píšou, že to můžou být nemocná játra nebo zánět,“ ztlumila hlas, protože to důležité už mi řekla, „nebo pak nějaká rakovina.“

Bylo až neuvěřitelné, jak nás ta poslední možnost ani trochu nerozhodila, jak moc jsme si byly jisté samy sebou, životem a vlastní nedotknutelností. Já jsem o takové možnosti nezapřemýšlela ani na setinu vteřiny a myslím si, že mamka také ne. Myslela jsem, že půjde do nemocnice, tam vyšetří přesnou příčinu a dostane prášeček, v nejhorším případě víc nebo větší, a bude zase dobře. A ono to dopadlo úplně jinak. Dopadlo to tak, že se seznamujeme s termínem paliativní léčba. Sakra. Nemá za účel vyléčit. Léčba a nemá vyléčit?

Mamka se lekla tvrdé diagnózy a v prvních momentech nevěřila, že by mohla mít ještě nějakou budoucnost. Tak se raději rozhodla jednat, dokud ještě může a zdraví jí to dovolí. Na seznam úkolů si dala zrušení penzijního připojištění, přepsání bytu, rozšíření dispozičních práv k bankovnímu účtu a nevím, co ještě. Ze strachu z budoucnosti vše vyřídila v prvních dnech po propuštění z nemocnice. Taky bylo potřeba zanést lékařskou zprávu obvodní lékařce.

Ta si ji několik minut prohlížela a pak vyhrkla: „To máte dobré, že jste se dostala do onkologického centra do Plzně. Tady v Mostě se už takové diagnózy neléčí.“

Mamka na ni nevěřícně zírala. No tak taková informace opravdu potěší. Ještě když mi to vyprávěla do telefonu, bylo znát, jak moc ji tvrzení obvoďačky vykolejilo. Někdy opravdu platí mlčeti zlato.

Další důležitý a dost děsivý úkol je říct babičce, tedy mamky mamince, nepříjemnou diagnózu. Mamka se toho velmi děsila. Nebyla jsem u toho, takže nevím, jak to probíhalo. Umím si ale představit (nebo vlastně neumím), jak musí být těžké říct vlastní mamce takovou blbou zprávu a jak musí být příšerné takovou zprávu vyslechnout od vlastní dcery. Jsem přesvědčená, že každá máma by vše vzala raději na sebe, jen aby se dítě netrápilo. Kéž by to tak šlo.

Přeci není na řadě

Není na řadě je větička, kterou nemůžu dostat z hlavy. Je to myšlenka, se kterou se ráno budím, a je to myšlenka, která mi nedá v noci spát. Dávno už se nedožaduji spravedlnosti nebo vysvětlení od nějakého Boha. Ale pocit, že není na řadě, mě naprosto pohltil. A tak od chvíle, kdy vím, jak vážná její nemoc je, si neustále řadím v hlavě všechny členy rodiny podle data narození. Jindy zase třídím všechny lidi, co znám, nebo lidi z televize. Mám hlavu plnou seznamů těch, kteří by měli umřít před mamkou. Vím, ti lidé by asi nebyli rádi, ale věřím, že i oni by uznali, že jsou více na řadě než mamka. Ale je to k ničemu. I když řeknu, že není na řadě stokrát za sebou. I když to řeknu jí. Stejně se nic nezmění.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Naděje umírá.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.