Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Iva Gecková

Velká smůla trpaslíka Smůly

Vydala Grada Publishing, a.s., pod značkou Bambook
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz
jako svou 7556. publikaci

Ilustrace Bára Buchalová
Redakce textu Helena Varšavská
Korektury Jana Novotná
Sazba a zlom Antonín Plicka
Návrh a zpracování obálky Bára Buchalová
Formát ePub Antonín Plicka
Počet stran 64
Vydání 1., 2020

Vytiskla tiskárna TNM print s.r.o.

© Grada Publishing, a.s., 2020

ISBN 978-80-271-1512-9 (ePub)
ISBN 978-80-271-2012-3 (print)

V jedné malé vesničce, která se jmenuje Šlehačková Lhota, žije malá holčička, Karkulka Červená. V lese bydlí její babička se svým novým sousedem, panem Horácem Vlkem. Ten se každou první sobotu v měsíci mění ve vlka a hlídá celou ves před zloději. Tohle všechno však moc dobře víme, to není nic nového! Novinkou ale je, že se dnes Karkulčina babička cítí nějak jinak… podivně. Navíc se lesem ozývá zvláštní tajemný zvuk.

Kdo nebo co ho způsobuje? Co se to dnes děje? Neblíží se snad do kouzelného lesa nějaká katastrofa? Dávejte pozor, mezi stromy už je vidět malá holčička celá v červeném. Bude na ní, aby tuhle záhadu odhalila a zachránila celý kouzelný les…

Legrácka ve starém mlýně

Karkulka Červená si prozpěvovala svoji oblíbenou písničku a vesele poskakovala do rytmu. Občas se zastavila, sklonila se nad zeleným nadýchaným bochánkem lesního mechu a přitiskla na něj dlaň. Postupně zvyšovala tlak a se zalíbením sledovala, jak jí mezi prsty začíná z mechu prosakovat chladivá voda. Nikdy ji nepřestávalo udivovat, že mech, ta dokonalá zásobárna vody, do sebe dokáže natáhnout ohromné množství životadárné tekutiny pro celý les!

Po chvíli se zvedla a pokračovala v cestě. Před dvaceti minutami vyšla ze Šlehačkové Lhoty a měla namířeno za svojí babičkou. Cestou se ale musela stavit u pana Vlka, protože pro něj nesla v košíčku zásilku z města. Pekař Zrníčko mu posílal sezamové loupáky, řezník Kolínko skleničku vepřové paštiky s mandlemi, cukrářka Sladká pro něj naplnila papírový kornout medovými minikoblížky až po okraj a maminka přidala bezinkový likér. Všichni se mu chtěli odvděčit za to, že hlídá jejich vesnici a dává pozor, aby se nikde nepotulovali lupiči, lapkové, zloději a všelijaké nekalé živly, jak je nazývala Karkulčina babička. Pan Vlk se totiž vždy první sobotu v měsíci měnil ve vlka.

Karkulka už měla na dohled jeho mlýn, který se teď uprostřed pohádkového lesa pěkně vyjímal. Dávno to nebyla ta zchátralá barabizna jako dříve. Okenice byly nově natřeny, okna zasklena, mlýn dostal novou fasádu a v oknech se vesele smály truhlíky s fuchsiemi, které panu Vlkovi věnovala babička.

Karkulka zaťukala, ale všude bylo ticho. Uvědomila si, že je neděle po první sobotě v měsíci, a to neznamenalo nic jiného, než že pan Vlk po noční fušce leží v posteli a naspává hodiny, kdy pobíhal po lese a honil lupiče a veverky.

Ano, je to opravdu tak – už slyší jeho mohutné chrápání až ke dveřím! Karkulka vzala za kliku a vstoupila dovnitř. Chrápání postupně sílilo, jak se přibližovala k ložnici. Ještě předtím ale prošla malou kuchyňkou, bezinkový likér a paštiku uložila do ledničky, ze skříňky vytáhla ošatku a narovnala do ní sezamové loupáky a koblížky. Koblížky se na ni tak smály, že si dva vzala a jeden si hned strčila do pusy.

Och, to byla lahoda! Cukr byl nadýchaný jako čerstvě napadaný sníh a voněl po vanilce. Koblížky, jaké peče paní cukrářka Sladká, jsou tak dobré, že si pro ně ze zámku nechává posílat paní Šípková, maminka její kamarádky Růženky, a dokonce pro ně několikrát přijel i sám císař.

Karkulka stála na prahu ložnice a dívala se na pana Vlka. Ten ležel na posteli a peřinu měl ledabyle přehozenou přes velké břicho. Zřejmě byl tak unavený, že usnul, sotva se svalil do peřin. Chlupatá noha mu padala z postele a druhá byla přehozená přes pelest.

Karkulka si zastrčila druhý koblížek do kapsy u červené sukně a v tu chvíli jí v očích zasvítily veselé plamínky. Potichu se přikradla k posteli a z kapsy vytáhla tři lahvičky laků na nehty. Jeden byl červený, druhý zelený a třetí jasně modrý. Opatrně vzala nohu pana Vlka a začala mu lakovat jeho velké dlouhé drápy. Od nočního pobíhání v lese byly pěkně špinavé, takže vlastně dělá dobrou věc, špína nebude tak vidět, říkala si v duchu a potutelně se pochechtávala, když střídala barevné laky pěkně za sebou. Výsledkem byly pestrobarevné drápy chrápajícího spáče.

Tím to ale zdaleka neskončilo. Karkulka z druhé kapsy vytáhla barevné pentle a opatrně, opravdu hooodně opatrně, je uvázala panu Vlkovi na jeho špičaté chlupaté uši, které mu vykukovaly z neposlušně kudrnaté srsti. Když byla hotová, poodstoupila, aby si mohla své dílo prohlédnout, a málem vyprskla smíchy z toho, co viděla.

Vypadalo to dost legračně! Pan Vlk ve snu zamlaskal, zastříhal opentlenýma ušima a přetočil se na druhý bok. Ale co to? Teď si Karkulka všimla, že pan Vlk má kolem lýtka levé nohy něco omotáno. Je to nějaké… třpytivé… Předtím, když mu z peřiny vykukovalo jen chlupaté chodidlo, to vidět nebylo!

Karkulka popošla blíže, aby si to mohla lépe prohlédnout. Copak to jenom je? Světélkuje to a třpytí se to jako drahokam! Když nad to sklonila hlavu, zjistila, že to vypadá jako nějaká tenoučká světélkující pavučinka. Je to snad nějaký závoj, či co? Sáhla na to a ucítila, jako by se dotkla té nejjemnější látky. Takovou určitě nemají ani v zámku u Růženky Šípkové! Karkulka opatrně uvolnila látku z nohy pana Vlka a roztáhla ji. Opravdu, je to jakýsi závoj. Ale potrhaný! Och, taková škoda! Honem ho opatrně smotala a vložila si ho do kapsy, babička určitě bude vědět, co s ním. Třeba ho bude umět opravit a Karkulka by ho pak mohla nosit! To by byla paráda! Takovou věc by jí záviděla i princezna!

Pak se otočila na podpatku, pardón, spíše na podrážce, protože tenisky, které si ráno nazula, žádný podpatek neměly, popadla prázdný košíček a vykradla se ze mlýna ven. Ještě když zavírala vchodové dveře, pochechtávala se nad představou, jak se bude pan Vlk divit, až se na sebe podívá do zrcadla!

* * *

A Karkulka už zase poskakuje po lesní cestě a vtom stojí na rozcestí. No, rozcestí… Úplně tak se to nazvat nedá, protože po cestě, která vede doprava, skoro nikdo nechodí. Karkulka s maminkou používají vždy levou cestu, ta vede přímo k babiččině chaloupce. Cesta vpravo opisuje oblouk kolem Trpasličích skal a není na ní nic zajímavého. Až na ty skály, samozřejmě. Ale nikdo z obyvatel lesa neměl potřebu chodit kolem, protože by si tím prodloužil cestu nejméně o půl hodiny, a proto byla pravá cestička zarostlá maliním a ostružiním. Ale dnes jako by Karkulce něco našeptávalo, aby se tudy vydala…

Chvíli jen tak stála, žmoulala v puse copánek, což dělala vždy, když si nevěděla s něčím rady nebo o něčem usilovně přemýšlela. Pak si ale vzpomněla na maminku, která by jí za tenhle zlozvyk určitě vyhubovala, copánek z pusy vyprskla a vydala se doprava. Ani jí nevadilo, že je cesta tolik zarostlá, od své babičky totiž znala trik, jak si s houštím poradit.

Babička jí jednou vysvětlovala, jak se houští brání všem cizím návštěvníkům a snaží se je popíchat svými trny, protože má strach, aby ho lidé nevytrhali a nevykáceli. Stačilo však jakékoliv houští v kouzelném lese jemně pohladit a poprosit ho o snadnou cestu. Houští se pak samo rozestoupilo a odhalilo původní cestičku.

Karkulka nezapomněla poděkovat a pokračovala v chůzi. Cestou jedla sladké maliny a ostružiny, až měla za chvíli plné břicho. Najednou na ni padla únava z celého dne, a když došla na palouk plný voňavých fialek, položila se do měkké trávy jako do nadýchané peřiny, ještě jednou nosem natáhla fialkovou vůni a usnula.

Trpaslík Smůla se představuje

Děvčátko ve spánku pravidelně oddechovalo a spalo by určitě ještě hodinu, kdyby ho něco nevzbudilo. Karkulka sebou polekaně trhla, když zaslechla ten zvuk.

„Cinky-cink-břinky-břink.“

Copak to je? Ještě nikdy jsem to v lese neslyšela, uvažovala v polospánku. Pták ani zvíře to není, v lese je zakázáno kácet dříví, tak co to může…

„Cinky-cink-břinky-břink,“ ozvalo se znovu, a to už konečně donutilo Karkulku otevřít oči a posadit se. Protáhla se a rozhlížela se ospalýma očima kolem sebe. Chvíli jí ještě trvalo, než zaostřila pohled do dáli, ale přesto neviděla nic, co by mohlo ten zvuk vydávat. Znělo to jako nějaké jemné zvonění nebo ťukání. Odkud to přichází?

„Cinky-cink-břinky-břink, cinky-cink-břinky-břink,“ rozehrála se najednou zvonivá melodie, kterou k ní donesl vítr, takže jí nyní připadalo, že se ten zvuk blíží. Vypadá to, jako by přicházel od Trpasličích skal, napadlo ji. Stoupla si a vydala se tím směrem.

A opravdu, jak se blížila k Trpasličím skalám, zvonění sílilo a nabíralo na intenzitě. Karkulka přeskočila potůček, obešla tři černé stoleté borovice a za poslední zatáčkou se před ní vynořily Trpasličí skály v celé své kráse. V délce snad třiceti metrů vystupoval ze země vysoký, zářivě bílý masiv z pevného kamene. Les i Šlehačková Lhota ležely na rovině, na kterou kdybyste položili vodováhu, bude mít bublinku přesně uprostřed. Jediným narušením terénu byly právě tyto skály.

Karkulka si vzpomněla, jak jí jednou babička vyprávěla pověst o obrovi z dob, kdy na zemi ještě nebyli lidé, ale jenom obři. Obr se procházel po zemi a spadl mu z ruky náramek z bílého zlata. Jak ho hledal, sklonil se, šátral po zemi, a když náramek nemohl najít, zabořil ruce pod zemský povrch, kde zrovna pramínkem protékala roztavená hornina. Obr ji nahmatal a začal ji vytahovat vzhůru, protože náramek spadl přímo do ní. Jenže náramek z bílého zlata se tím horkem začal tavit a pokryl celý povrch horniny, která na vzduchu začala tuhnout. Obr si popálil ruce, a jak byl navztekaný, na náramek dočista zapomněl a utekl.

Od té chvíle se uprostřed lesa táhlo toto skalisko, na kterém ještě byly vidět prohlubně od obrových tlustých prstů. Skály měly bílou barvu, a když na ně zasvítilo slunce, zářily roztaveným bílým zlatem do dáli. A název Trpasličí získaly podle toho, že v dávných dobách, když už pro změnu na zemi nežili obři, ale trpaslíci, měli zde trpaslíci své hlavní sídlo.

Karkulka se blížila ke skalám a jejich lesk ji oslepoval, takže si musela zastínit oči dlaní.

„Cinky-cink-břinky-břink,“ ozývalo se teď odněkud shora a bylo jasné, že ten nebo to, co tento zvonivý zvuk vydává, se nachází přímo na vrcholku Trpasličích skal.

Karkulka zaklonila hlavu a snažila se objevit původce toho zvuku, když najednou zvonění ustalo a místo toho vzduch pročísl jekot: „Pozóóór tam dole! Padám!“

Karkulka uviděla, jak se ze skal cosi řítí, a jen tak tak stačila uskočit stranou, když jí k nohám dopadlo něco malého.

Sklonila se nad tím, kouká a nevěří svým očím. Vždyť je to trpaslík! Pravý, nefalšovaný živý trpaslík! To má ale štěstí! Trpaslíci už jsou v dnešních dobách velká vzácnost a mnohým lidem se je za celý život nepoštěstí uvidět na vlastní oči.

Trpaslík, ještě napůl omámený z toho pádu, ležel na písku. Karkulka si k němu klekla a opatrně se ho dotkla. Ten malý mužíček zamrkal, otevřel jasně oranžové oči a zaostřil. Pak zatřepal hlavou, prohrábl si malinkýma ručičkama dlouhé bílé vousy a posadil se. Špičatá červená čepička se mu svezla dozadu, takže si ji pěkně urovnal a podíval se na Karkulku svým pronikavým pohledem.

„Dobrý den, pane trpaslíku! Já jsem Karkulka Červená a jdu na návštěvu za babičkou. A co vy tady děláte?“

„Já tady kutám zlatý prášek. Jmenuji se Smůla,“ lehce se uklonil trpaslík.

„Smůla? To je ale zvláštní jméno,“ podivila se Karkulka.

„To bych řekl. Ale přesně mě vystihuje. Já mám totiž pořád smůlu,“ pohodil trpaslík hlavou a zadíval se někam nahoru. A v tu chvíli se mu oči rozšířily hrůzou a vykřikl: „Všechno na mě totiž padáááá!“ A než stačil cokoliv udělat, najednou z nebe – tedy spíš z Trpasličích skal – spadlo kladívko a uhodilo ho přímo doprostřed čela. Trpaslík se natáhl jak dlouhý, tak široký na písek. Karkulka se k němu sklonila, aby zjistila, jestli dýchá. Ulevilo se jí, když viděla, že ano. Ale uprostřed čela mu začínala růst taková boule, jakou nikdy předtím neviděla. A rostla rychle, přímo Karkulce před očima! Vypadalo to jako roh jednorožce.

Karkulka do Smůly trochu šťouchla, ale nijak nereagoval. Je asi v bezvědomí, budu mu muset pomoci, napadlo ji. Opatrně vzala jeho bezvládné tělíčko, šetrně ho přesunula do svého prázdného proutěného košíčku, kam se vešlo přesně tak akorát, popadla ještě to nešťastné kladívko a vydala se rychlým krokem ke své babičce.

Smůla smůlovatá

Karkulka vpadla do dveří chaloupky jako velká voda.

„Babičko! Babíííí! Honem! Pomóóc!“ křičela na celý dům, ale babička nikde. Všude bylo ticho. Karkulka proto své volání zopakovala. Jaká byla její úleva, když na schodech vedoucích do sklepa zaslechla kroky. Za chvíli se otevřely dveře a na prahu stála babička s velkou krabicí víček na sklenice v náručí a celá překvapená, že v kuchyni vidí svoji vnučku!

„Karkulko, čekala jsem tě až pózději. Ale to nevadí, aspoň mi pomůžeš závařovat. Zrovna dělám broskvové kompóty,“ vysvětlovala a chystala se, že velkou krabici položí na kuchyňský stůl. Nebylo tam však moc místa, všude se povalovaly prázdné nebo pro změnu naplněné sklenice, slupky od broskví, pecky, misky s cukrem a uprostřed stolu trůnila velká sklenice zelených vypasených housenek. Ty babička přidávala do každého kompotu, protože díky nim se nálevy nekazily.

Babička zrovna chtěla položit krabici na stůl, ale při posledním kroku uklouzla na broskvové slupce a udělala přemet, za který by se nemusela stydět ani veverka skákající z větve na větev. Krabice plná zlatých víček proletěla vzduchem a s kovovým zvoněným dopadla na druhý konec kuchyně, kde se převrátila a víčka se rozkutálela do všech koutů.

„Á, krutibrko! To mám dnés nějakou…“

„Smůlu?“ dořekla za ní Karkulka.

„Jó, smůlu smůlovatou. Všechno mi padá z rukóu, cítím, že to néní sámo sebou,“ vysvětlovala babička, když lezla po kolenou a sbírala zakutálená víčka.

V tu chvíli v kuchyni něco zavzdychalo, zahekalo a zanaříkalo.

„Co to byló?“ nastražila babička uši.

„Babičko, to jsem ti zrovna chtěla říct. Něco jsem ti přinesla. Teda vlastně někoho jsem ti přinesla,“ opravila se Karkulka a vedla babičku k proutěnému košíku. Zvedla ho z podlahy a položila ho na kuchyňský stůl mezi sklenice a housenky.

Babička si nasadila velké brýle a naklonila se nad košík.

„To je trpáslik? Ale proč má ten roh? Je snad křížený s jednorožcem? To jsem ještě néviděla,“ prohlížela si babička trpaslíka. V tu chvíli jí brýle sklouzly z nosu, spadly na podlahu a prasklo v nich sklíčko.

„Á, krutibrko, vždyť to říkám. Dnes mám smůlovatej den! A cítím takový divný mravenčení v zádech. To néní sámo sebou!“ mračila se a prohlížela prasklé sklíčko.

„Okuláris oprávis!“ mávla nad ním rukou a sklíčko bylo vmžiku zase jako nové. Karkulku to nevyvedlo z míry, protože už několikrát viděla, jak si babička v různých situacích vypomohla menšími zaklínadly nebo kouzlíčky, jak tomu ona sama říkala.

„Babi, to je trpaslík, kterýho jsem potkala u Trpasličích skal. Tedy potkala… On na mě spíš spadl. A pak na něj spadlo to kladívko a bacilo ho do čela, a proto má ten roh. Teda bouli,“ vysvětlovala Karkulka.

„Cos dělala u Trpasličích skal?“

„No prostě jsem si trochu prodloužila cestu. Něco mi na rozcestí říkalo, že se tamtudy mám vydat. A vidíš, tady je výsledek,“ ukázala Karkulka prstem na trpaslíka, který sebou mlel v proutěném košíku.

„Hm, hmmm, to je teda výsledek. A s jedním róhem!“ mručela si pro sebe babička a vypadalo to, že není zrovna nadšená.

„A jmenuje se…,“ zaváhala trochu Karkulka, „Smůla,“ pípla a čekala, co na to babička.

Ta se chytla stolu. „Já sem to vědělá! Já sem to tušilá! To je přesně ten divný pocit, co už vod rána mám! A taky mi všechno padá z rukou! Smůla! Smůla jeden smůlovatej a ten mi tu smůlu natáh do baráku!“ kabonila se.

„Ale, babi, on za to určitě nemůže!“ snažila se ho hájit Karkulka.

„Ale můžu. Já jsem zkrátka smolař. Všechno na mě padá, vytéká, kape, kde je to možné, tam si zlomím nohu, nos nebo ruku, všechno převrhnu, rozliji, rozbiji a tak dále a tak dále. A navíc svoji smůlu přenáším na všechno a na všechny, kteří jsou v mém dosahu. Máte naprostou pravdu, madam, z celého trpasličího srdce s vámi souhlasím!“ posadil se náhle trpaslík v košíčku. Boule z čela mu trčela dál a byla opravdu velká jako roh jednorožce.

Babička přikyvovala a v duchu už přemýšlela, jak by co nejrychleji dostala smůlovatého trpaslíka z domu. Musí to být šupemdupem, nebo jí dům ještě spadne na hlavu. V nejlepším případě.

Její plány ale zhatila Karkulka, když fňukavým hlasem pronesla: „Babi, nemáš něco k jídlu? Mám hrozný hlad. Měla bych chuť na palačinky,“ dělala na babičku psí oči.

Ta si jen povzdechla, protože dobře věděla, jak její vnučka palačinky miluje, a ona neměla to srdce jí je odmítnout. Snad se při smažení palačinek nemůže stát žádná katastrofa!

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Velká smůla trpaslíka Smůly.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.