Stephen King

ZA SOUMRAKU

Copyright © Stephen King, 2008

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Original English title: JUST AFTER SUNSET

Translation © Linda Bartošková, 2009

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2020

Všechna práva vyhrazena.

ISBN 978-80-7593-281-5 (ePub)

ISBN 978-80-7593-282-2 (mobi)

Pro Heidi Pitlorovou

„Umím si představit, co vidíte. Ano, je to vskutku hrůzné. Není to však nic nového, odehrává se tu starý tajuplný příběh… Jméno takových sil nesmí být vysloveno, nelze o nich mluvit a nelze si je představovat, leda překryté závojem a označené symbolem, takovým, který se většině z nás jeví jako malebná, poetická iluze a jiným jako pošetilá povídačka. Je však jisté, že vy i já jsme poznali něco z děsu, který může pobývat v tajných životních zákoutích a vyzařovat i zpod lidské kůže; to beztvaré, co na sebe bere podobu. Ach, Austine, jak je to možné? Jak je možné, že samo slunce před něčím takovým nezčerná, pevná zem se neroztaví a nezačne pod takovým břemenem vřít?“

Arthur Machen

Velký bůh Pan

ÚVOD

Jednoho dne v roce 1972 jsem přišel domů z práce a uviděl, že manželka sedí v kuchyni u stolu a před sebou má zahradnické nůžky. Usmívala se, což naznačovalo, že nemám příliš velký průšvih. Na druhou stranu mě požádala, abych jí dal peněženku. To nevypadalo dobře.

Přesto jsem jí peněženku podal. Vykutala z ní moji kreditku od společnosti Texaco – tehdy se takové věci mladým manželům posílaly běžně – a pokračovala tím, že ji rozstřihla na tři kusy. Když jsem namítal, že ta karta byla moc šikovná a že jsme na konci měsíce vždycky dokázali zaplatit aspoň minimální splátku (někdy i víc), jenom zavrtěla hlavou a řekla mi, že úroky jsou mnohem vyšší, než si křehká ekonomika naší domácnosti může dovolit.

„Lepší je zbavit se pokušení,“ prohlásila. „Já tu svoji už taky rozstřihla.“

A bylo to. Ani jeden jsme pak další dva roky žádnou kreditku neměli.

Udělala to dobře a chytře, protože v té době nám bylo něco přes dvacet a museli jsme se starat o dvě děti. Finančně jsme se drželi těsně nad vodou. Já učil na střední škole angličtinu a přes léto pracoval v jedné velkoprádelně, kde jsem pral povlečení z motelu a občas ty motely objížděl s dodávkou. Tabby se přes den starala o děti, psala básně, když si zdřímly, a po mém příchodu ze školy šla na celou směnu do bistra Dunkin’ Donuts. Když jsme dali naše příjmy dohromady, stačilo to na zaplacení nájmu, nákup potravin a plínek pro mladšího syna, ale už to nestačilo na telefon, toho jsme se vzdali stejně jako karty Texaco. Příliš pokoušel, abychom někomu meziměstsky zavolali. Zbylo nám dost, abychom si občas koupili knížku – bez těch jsme ani jeden nedokázali žít – a zaplatili moje zlozvyky (pivo a cigarety), ale pak už skoro nic. Rozhodně jsme neměli peníze na to, abychom platili finanční náklady luxusu, jaký představovalo vlastnictví toho šikovného, ale vrcholně nebezpečného kousku plastu.

Pokud nám přece jenom nějaké peníze zbyly, obyčejně putovaly na takové věci jako opravu auta, účty od doktora nebo to, čemu jsme s Tabby říkali „blbosti pro děti“: hračky, dětskou ohrádku z druhé ruky, pár těch strašných knížek od Richarda Scarryho. A tahle přilepšení často pocházela z honorářů za povídky, které jsem dokázal prodat pánským časopisům jako Cavalier, Dude a Adam. V těch dobách vůbec nešlo o psaní literatury a jakékoli diskuse o „trvalé hodnotě“ mé beletrie by byly stejný luxus jako kreditka. Ty povídky, pokud jsem je prodal (což se nestalo pokaždé), byly prostě vítané finanční přilepšení. Díval jsem se na ně jako na řadu bonbonových koulí, do kterých jsem se pokoušel trefit, a místo pálkou jsem se oháněl fantazií. Občas jsem nějakou rozbil a ven se vysypalo pár set babek. Jindy jsem minul.

Naštěstí – a můžete mi věřit, když říkám, že jsem měl v životě mimořádné štěstí, a nejen v tomhle – mě práce zároveň těšila. Většinou jsem ty povídky ze sebe vychrlil a pak byl úplně vyřízený. Padaly jedna za druhou jako hity z jedné rockové rozhlasové stanice na středních vlnách, která neustále vyhrávala v místnosti, kde jsem psal a zároveň se tam pralo prádlo.

Psal jsem je rychle a tvrdě, málokdy se ohlížel, jakmile jsem text podruhé zrevidoval, a nikdy mě nenapadlo uvažovat o tom, odkud se to ve mně bere nebo jak se struktura dobré povídky liší od struktury románu, nebo jak se má člověk starat o vývoj postavy, expozici příběhu a časový rámec. Psal jsem, jak mi narostl zobák, řídil se pouze intuicí a klukovskou sebedůvěrou. Zajímalo mě jen to, že mě ty příběhy napadaly. O nic jiného jsem se starat nemusel. Rozhodně mě nikdy nenapadlo, že psaní povídek je křehké umění a dá se zapomenout, pokud se nepoužívá v jednom kuse. Tehdy mi křehké nepřipadalo, naopak mi většina těch povídek připomínala buldozer.

Spousta úspěšných romanopisců v Americe povídky nepíše, a kvůli penězům to asi nebude. Na tenhle aspekt finančně úspěšní spisovatelé myslet nemusejí. Možná je to spíš tím, že když se svět spisovatele na plný úvazek smrskne pod hranici, řekněme, sedmdesáti tisíc slov, zmocní se ho jakási klaustrofobie. Nebo je to prostě tím, že cestou někde vytrousil grif na miniatury. V životě je spousta věcí, které se podobají jízdě na kole, ale psaní povídek k nim nepatří. Tohle se opravdu zapomenout dá.

Na přelomu osmdesátých a devadesátých let jsem psal povídky stále méně a ty, které jsem přece jen zplodil, byly stále delší (a několik těch delších je i v této knížce). To bylo v pořádku. Ale jiné povídky jsem nenapsal, protože jsem musel dokončit takový nebo makový román, a to už v pořádku nebylo – cítil jsem, jak mi vzadu v hlavě ty nápady přímo křičí, že chtějí na papír. Některé se tam nakonec ocitly. Jiné, bohužel, odumřely a vítr je odvál jako prach.

Nejhorší bylo, že u některých příběhů už jsem nevěděl, jak je napsat, a to bylo děsivé. Věděl jsem, že bych je býval dokázal napsat tehdy v prádelně na Tabbyině staré přenosné olivettce, ale jako mnohem staršímu muži, který ovládá řemeslo mnohem lépe a má mnohem dražší nástroje – například tenhle macintosh, na němž dnes večer píšu –, mi ty povídky unikaly. Pamatuji si, jak jsem jednu smolil a vzpomínal na stárnoucího mečíře, který se bezmocně dívá na krásnou toledskou čepel a zoufá si: Já kdysi věděl, jak se takové věci dělají.

Jednoho dne před třemi nebo čtyřmi lety jsem dostal dopis od Katriny Kenisonové, která vydávala jednou ročně sbírku Nejlepší americké povídky (pak ji nahradila Heidi Pitlorová, které je věnována kniha, již právě držíte v rukou). Paní Kenisonová se mě zeptala, jestli bych neměl zájem uspořádat svazek ročníku 2006. Na to jsem se nemusel ani vyspat ani nad tím dumat při odpolední procházce, souhlasil jsem okamžitě. Měl jsem k tomu všemožné důvody, některé dokonce bohulibé, ale byl bych opravdu hrozný lhář, kdybych si nepřiznal, že v tom hrály roli i osobní zájmy. Myslel jsem, že když si přečtu pořádnou porci povídek a ponořím se do toho nejlepšího, co můžou americké literární časopisy nabídnout, třeba znovu pochytím něco z té lehkosti psaní, která mi unikala. Ne že bych potřeboval ty honoráře – sice malé, ale pro začínajícího spisovatele velice vítané –, abych koupil nový tlumič na ojeté auto nebo dárek k narozeninám pro svou ženu, ale měl jsem pocit, že ztráta schopnosti psát povídky není férová cena za peněženku naditou kreditkami.

Jako hostující editor jsem za ten rok přečetl stovky povídek, ale o tom se tady nebudu šířit. Jestli máte zájem, kupte si tu knížku a přečtěte si úvod (navíc se pokocháte dvacítkou bezvadných povídek, což rozhodně není k zahození). Důležitější pro následující povídky bylo, že jsem se znovu nadchl a začal je psát zase jako za starých časů. Doufal jsem v to, ale neodvažoval se věřit, že se to stane. První z těch „nových“ povídek byla „Willa“, což je také první povídka v této knize.

Jsou tyhle povídky aspoň trochu dobré? Doufám, že ano. Pomohou vám přečkat nudný let (pokud čtete) nebo dlouhou cestu autem (jestli je posloucháte)? V to opravdu doufám, protože když se tohle stane, je to svým způsobem zázrak.

Psal jsem je s velkou chutí, to je jisté. A doufám, že se do nich rádi začtete a že vás strhnou. A dokud si budu pamatovat, jak se to dělá, nepřestanu.

Jo, a ještě něco. Vím, že někteří čtenáři si rádi počtou, jak nebo proč některé povídky vznikly. Jestli patříte k takovým lidem, vzadu najdete moje komentáře. Ale jestli je nalistujete dřív, než si přečtete povídky, tak se styďte.

A teď dovolte, abych vám šel z cesty. Ale ještě než půjdu, chci vám poděkovat, že jste přišli. Dělal bych stále to, co dělám, kdybyste nepřišli? Ano, jistěže ano. Protože jsem šťastný, když do sebe slova zapadají, obraz se vynořuje a vymyšlení lidé dělají věci, které mě těší. Ale s tebou je to lepší, věrný čtenáři.

S tebou je to vždycky lepší.

Sarasota, Florida

25. února 2008

WILLA

Nevidíš, co máš přímo před nosem, říkávala, ale to nebyla tak docela pravda. Uznával, že si její posměšky občas trochu zaslouží, ale úplně slepý nebyl. A jak tak cáry červánků nad pohořím Wind River bledly do jedovatě oranžové, rozhlížel se David po stanici, až si všiml, že Willa odešla. Říkal si, že to neví jistě, ale takový názor měla jen jeho hlava – kámen v žaludku znamenal dostatečnou jistotu.

Šel hledat paní Landerovou, která ji měla aspoň trochu ráda a označila ji za kurážnou, protože Willa prohlásila, že Amtrak je bordel na kolečkách, když je nechá takhle ve štychu. Spousta se jich o ni vůbec nezajímala, ať už je Amtrak nechal ve štychu nebo ne.

„Tady to voní po máčených sušenkách!“ křikla na Davida Helen Palmerová, když šel kolem. Nakonec si našla cestičku k lavici v rohu, jako ostatně vždy. Momentálně se jí věnovala paní Rhinehartová, aby si manžel mohl trochu oddechnout, a ta se na Davida usmála.

„Neviděla jste Willu?“ zeptal se David.

Paní Rhinehartová zavrtěla hlavou, ale nepřestávala se usmívat.

„Máme k večeři rybu!“ vybuchla paní Palmerová zuřivě. V prohlubince na spánku jí tepal pletenec modrých žilek. Několik lidí se ohlédlo. „Nejdřív tamto, a teď zas todle!“

„Ticho, Heleno,“ tišila ji paní Rhinehartová. Možná se křestním jmenovala Sally, ale David měl pocit, že takové jméno by si zapamatoval, protože dnes člověk narazí na Sally málokdy. Svět se teď hemží samou Amber, Ashley a Tiffany. Willa byla další ohrožený druh a už jen při tom pomyšlení ho sevřela úzkost.

„Jako sušenky!“ zaprskala Helena. „Hromady pitomých starých sušenek!“

Henry Lander seděl na lavičce pod hodinami a držel manželku kolem ramen. Zvedl hlavu a zavrtěl jí dřív, než se David stačil zeptat. „Není tu. Je mi líto. Zašla si do města, jestli máš štěstí. A jestli ho nemáš, vzala kramle nadobro.“ A naznačil gesto, jakým se stopují auta.

David nevěřil, že by jeho snoubenka odjela na západ na vlastní pěst – ta představa byla šílená –, ale uznal, že tu není. Věděl to vlastně ještě dřív, než začal přepočítávat přítomné, a v paměti se mu vynořil úryvek z jedné staré knížky nebo básně o zimě: Výkřik prázdnoty, prázdnoty v srdci.

Nádraží vypadalo jako úzké dřevěné hrdlo. Lidé buď bezcílně bloumali sem a tam, nebo seděli na lavicích pod zářivkami. Sedící měli svěšená ramena, jak je charakteristické pro podobná místa, kde lidé trpně čekají, až poruchu někdo spraví a oni budou moci pokračovat v přerušené cestě. Jen málokdo by jezdil do městečka jako Crowheart Springs ve Wyomingu z vlastní vůle.

„Ne aby ses za ní rozběhl, Davide,“ ozvala se Ruth Landerová. „Už se stmívá a venku je spousta zvěře. A nejen kojotů. Ten kulhavý prodavač knih tvrdil, že za kolejemi, kde je nákladové nádraží, zahlédl několik vlků.“

„Biggers,“ řekl Henry. „Tak se jmenuje.“

„Bylo by mi jedno, i kdyby se jmenoval Jack Rozparovač,“ prohlásila Ruth. „Jde o to, že už nejsi v Kansasu, Davide.“

„Ale jestli šla…“

„Šla ještě za světla,“ přerušil ho Henry Lander, jako by denní světlo bránilo vlkovi (nebo medvědovi) zaútočit na osamělou ženu. Pokud David věděl, klidně by zaútočit mohl. Byl investiční bankéř, žádný odborník na zvířata. Navíc mladý investiční bankéř.

„Jestli přijede náhradní vlak a ona tu nebude, zmešká ho.“ Připadalo mu, že jim nedokáže tenhle prostý fakt natlouct do hlavy. Prostě jim to hlava nebrala, řečeno v současném slangu jeho kanceláře v Chicagu.

Henry povytáhl obočí. „Chceš mi říct, že když ho zmeškáte oba, tak se situace nějak zlepší?“

Jestli ho zmeškají oba, tak nasednou na autobus nebo spolu počkají na příští vlak. Henry a Ruth Landerovi to určitě chápali. Nebo taky ne. Jenže David při pohledu na ně především viděl – měl to přímo před nosem – takovou tu zvláštní únavu typickou pro lidi, kteří dočasně uvíznou někde v zapadákově. A koho jiného Willa zajímala? Jestli jim zmizí z očí v pustinách High Plains, kdo si na ni kromě Davida Sandersona ještě vzpomene? Někteří ji dokonce jaksi bytostně nesnášeli. Ta mrcha Ursula Davisová mu jednou řekla, že kdyby Willina matka vynechala na konci jména to áčko, „bylo by to přesně ono“.

„Půjdu do městečka a podívám se po ní,“ prohlásil.

Henry vzdychl. „Synu, to je velká hloupost.“

„Nemůžeme se v San Francisku vzít, když ji necháme v Crowheart Springs,“ snažil se zavtipkovat.

Kolem procházel Dudley. David nevěděl, jestli je Dudley křestní jméno nebo příjmení, jenom že má na starosti zásobování kancelářskými potřebami a jede do Missouly na jakési krajské školení. Obvykle se choval velmi tiše, takže hýkavý smích, který z něj vytryskl do houstnoucích stínů, byl víc než překvapivý, byl šokující. „Jestli ten vlak přijede a vy ho zmeškáte,“ řekl, „můžete si tu sehnat smírčího soudce a vzít se rovnou tady. Až se vrátíte na východ, všem přátelům povíte, že jste měli veselku jako z opravdové kovbojky. Juchů, parťáku.“

„Nedělej to,“ ozval se Henry. „Už tu moc dlouho nebudeme.“

„To bych ji tu jako měl nechat? To je přece blbost.“

Šel dál dřív, než Lander nebo jeho manželka stačili odpovědět. Na lavičce poblíž seděla Georgia Andreesonová a dívala se, jak její dcerka v červených cestovních šatech skotačí na špinavé dlažbě. Pammy Andreesonová nikdy nevypadala unavená. David se snažil vzpomenout si, jestli ji viděl spát od chvíle, kdy na výhybce u Wind River vlak vykolejil a oni tu zůstali trčet jako zapomenutý balík ve skladu nedoručitelných zásilek. Možná jednou, s hlavou na matčině klíně. Ale to mohla být falešná vzpomínka pramenící z přesvědčení, že pětileté děti mají hodně spát.

Pammy skákala z dlaždice na dlaždici jako pytlík čertích ocásků a ty čtverce používala zřejmě místo nakresleného panáka. Červené šatičky jí poskakovaly kolem buclatých kolen. „Já jsem znala pána, jmenoval se Danny,“ hulákala monotónní říkanku. Davida z ní rozbolely plomby. „Zakopl a upadl, přímo na zadek. Já jsem znala pána, jmenoval se David. Zakopl a upadl, přímo na bavida.“ Zahihňala se a ukázala na Davida.

„Pammy, přestaň,“ ozvala se Georgia Andreesonová. Usmála se na Davida a shrnula si vlasy na straně tváře. Napadlo ho, že to gesto vyjadřuje strašnou únavu, a pomyslel si, že ji s dovádivou Pammy čeká náročná cesta, zvlášť když žádný pan Andreeson není v dohledu.

„Neviděla jste Willu?“ zeptal se.

„Odešla,“ odpověděla a ukázala na dveře s nápisem: ODVOZ DO MĚSTEČKA, TAXI, PRO HOTELOVÉ REZERVACE POUŽIJTE NEPLACENÝ TELEFON.

Objevil se Biggers, kulhal přímo k Davidovi. „Já bych se venku moc nepotuloval, leda vyzbrojený pořádnou kulovnicí. Jsou tu vlci. Viděl jsem je.“

„Já jsem znala holku, jmenuje se Willa,“ vyzpěvovala Pammy. „Bolela ji hlava, tak si prášek vzala.“ Zhroutila se na podlahu a řičela smíchy.

Prodavač Biggers nečekal na odpověď a belhal se nádražím dál. Jeho stín se ve světle zavěšených zářivek dloužil a krátil, a pak se znovu prodloužil.

Phil Palmer se opíral mezi dveřmi pod nápisem o odvozu a taxících. Byl pojišťovákem na penzi a s manželkou cestovali do Portlandu. Měli v plánu nějakou dobu bydlet u nejstaršího syna a snachy, ale Palmer se Davidovi a Wille svěřil, že Helena se nejspíš už nikdy na východ nevrátí. Kromě alzheimera měla rakovinu. Willa to nazvala „dva za cenu jednoho“. Když ji David napomenul, že je to trochu kruté, Willa se na něj podívala a chtěla něco říct, ale pak jenom zavrtěla hlavou.

Teď se Palmer zeptal jako vždy: „Hele, kámo, nemáš cígo?“

Na což David odpověděl také jako vždy: „Nekouřím, pane Palmere.“

A Palmer dopověděl: „Jenom tě zkouším, chlapče.“

Když David vykročil na betonové nástupiště určené pro návštěvníky, kteří tu měli čekat na odvoz do Crowheart Springs, Palmer se zamračil. „To není dobrý nápad, mladý příteli.“

Na druhé straně vlakového nádraží, kde šalvěj a janovec dorůstaly až skoro ke kolejím, cosi zavylo – možná velký pes, ale spíš něco jiného. Přidal se k němu druhý hlas a harmonicky se s ním propojil. Společně pak pomalu utichaly.

„Chápeš, co myslím, bobánku?“ Palmer se usmál, jako by si to vytí objednal na důkaz svého tvrzení.

David se otočil, nechal si čerstvým větříkem rozevlát tenké sako kolem těla a zamířil po schodech dolů. Šel rychle, než si to stačí rozmyslet, a doopravdy těžký byl jenom první krok. Pak už myslel jenom na Willu.

„Davide,“ ozval se Palmer už bez žertování a vtipkování. „Nechoď.“

„Proč ne? Ona šla. Kromě toho jsou ti vlci tamhle.“ Píchl palcem přes rameno. „Pokud to jsou vlci.“

„Jasně že jsou. A pravděpodobně po tobě nepůjdou – pochybuju, že by v tuhle roční dobu byli nějak hladoví. Ale není zapotřebí, abyste oba trávili bůh ví jak dlouhou dobu v tomhle zapadákově jen proto, že se jí zatmělo v hlavě.“

„Zřejmě to nechápete – je to moje děvče.“

„Povím ti nelítostnou pravdu, příteli: kdyby se opravdu považovala za tvoje děvče, přece by něco takového neudělala. Nemyslíš?“

David nejdřív neříkal nic, protože si nebyl jistý, co si vlastně myslí. Možná proto, že často neviděl věci přímo před nosem. Willa to povídala. Nakonec se otočil a podíval se na Phila Palmera, který se opíral mezi dveřmi nad ním. „Myslím, že člověk nemá nechávat snoubenku na holičkách někde v zapadákově. To si myslím.“

Palmer vzdychl. „Skoro doufám, že se tě jeden z těch křováckých šediváků rozhodne kousnout do té tvé městské prdele. To by tě možná naučilo. Malá Willa Stuartovna se stará akorát sama o sebe, to vidí všichni kromě tebe.“

„Jestli půjdu kolem nějaké večerky, mám vám vzít krabičku cigaret?“

„Proč ne, sakra?“ opáčil Palmer. Potom ještě křikl, zrovna když David přecházel přes nápis NEPARKOVAT ZÓNA TAXI namalovaný na prázdné silnici bez obrubníků: „Davide!“

David se otočil.

„Kyvadlovka sem přijede až zítra a do městečka je to pět kilometrů. Takhle to stojí vzadu na stěně informační budky. Takže celý okruh dělá deset kilometrů. Zabere ti to dvě hodiny, a to nepočítám dobu, než ji najdeš.“

David zvedl ruku na znamení, že slyší, ale šel dál. Vítr foukal od hor a byl chladný, ale líbilo se mu, jak mu třepetá sakem a sčesává vlasy. Nejdřív dával pozor na vlky, pozorně obhlížel jednu stranu silnice a pak druhou, ale když žádného neviděl, v myšlenkách se vrátil k Wille. A je pravda, že od druhého nebo třetího setkání s ní se málokdy v duchu obíral něčím jiným.

Určitě se jí zatmělo v hlavě. Palmer měl v tomhle skoro určitě pravdu, ale David nevěřil, že se stará jen sama o sebe. Pravda byla, že ji prostě unavilo čekat tu s hloučkem posmutnělých strašpytlů, kteří naříkají nad tím, že zmeškají tohle a tamto. Nedaleké městečko nejspíš není nic moc, ale v jejích představách určitě skrývalo nějakou možnost zábavy a ta převážila nad možností, že pro ně Amtrak pošle speciál zrovna v době, kdy bude pryč.

Kam by vůbec šla tu zábavu hledat?

Byl přesvědčený, že v Crowheart Springs, kde vlakové nádraží představuje dlouhá zelená kůlna s červenomodrobílým nápisem WYOMING a „STÁT ROVNOSTI“ po stranách, tak v takovém městečku určitě nejsou žádné podniky, kterým by se dalo říkat noční klub. Žádné noční kluby, žádné diskotéky, ale určitě tu byly bary, a Davida napadlo, že do některého zašla. Když už nemohla obrážet kluby, zajde si do baru.

Přišla noc a hvězdy se rozvinuly po nebi od východu k západu jako flitrový koberec. Mezi dvěma horskými vrcholy vyšel půlměsíc, usadil se tam a vrhal bledé světlo na silnici a volnou krajinu kolem. Pod okapy nádraží vítr hvízdal, ale tady venku zvláštně volně hučel, podobal se spíš vibraci. Připomněl mu vyzpěvování Pammy Andreesonové při skákání panáka.

Šel a špicoval uši, jestli za sebou neuslyší přijíždějící vlak. Neslyšel ho. Zato když vítr utichl, ozvalo se drobné a naprosto zřetelné cvakání. Otočil se a spatřil vlka, který stál asi dvacet kroků za ním na rozdroleném středovém pruhu silnice číslo dvacet šest. Byl velký skoro jako tele, srst měl huňatou jako ruská papacha. Ve světle hvězd vypadala ta srst černá, oči měly barvu tmavě žluté moči. Vlk si všiml, že se David dívá, a zastavil se. Pootevřel tlamu v zubatém úsměvu a začal rychle oddechovat. Znělo to jako malá lokomotiva.

Nebyl čas se bát. Udělal krok směrem k němu, zatleskal a křikl: „Vypadni odsud! Běž pryč, mazej!“

Vlk stáhl ocas a utekl, a na silnici číslo dvacet šest po něm zůstala jen hromádka kouřících bobků. David měl chuť se rozchechtat, jenže to by považoval za pokoušení bohů, takže se jen usmál. Měl sice strach, ale zároveň byl absurdně naprosto klidný. Napadlo ho, že si změní jméno z Davida Sandersona na Vlkobijce. To by bylo skvělé jméno pro investičního bankéře!

Tomu se přece jen zasmál – nemohl si pomoct – a znovu se otočil směrem ke Crowheart Springs. Tentokrát se při chůzi díval nejen na obě strany, ale taky dozadu, ale vlk se nevrátil. Místo něj se dostavila jistota, že uslyší skřípot speciálu, který přijíždí vyzvednout ostatní. Kus jejich vlaku, který stále barikádoval koleje, už z výhybky někdo odklidil a lidé čekající tamhle vzadu na nádraží se brzy ocitnou zase na cestě – Palmerovi, Landerovi, kulhající Biggers, roztančená Pammy a všichni ostatní.

No a co? Zavazadla jim Amtrak uschová v San Francisku. Aspoň v tomhle se snad na ně dá spolehnout. On a Willa si najdou místní autobusovou zastávku, Greyhound má Wyoming nepochybně na mapě.

Narazil na prázdnou plechovku od piva a chvíli ji pokopával před sebou. Pak ji kopl nakřivo, až odletěla do křoví, a zatímco dumal, jestli si pro ni má zajít, zaslechl slabou hudbu: basovou linku a nářek havajské kytary, která mu vždycky zněla jako chromové slzy. Dokonce i ve veselých písničkách.

Určitě byla tam a poslouchala tu muziku. Ne protože to bylo nejbližší místo, kde se hrálo, ale protože to bylo to pravé místo. Věděl to. Takže nechal plechovku od piva být a zamířil za havajskou kytarou, a prach, který vířily jeho tenisky, odnášel vítr. Následně se přidaly bicí a pak se objevila červená neonová šipka pod nápisem, na kterém stálo prostě 26. No, proč ne? Konec konců, tohle byla silnice číslo dvacet šest. Bylo to naprosto logické jméno pro zábavní lokál.

Měl dvě parkoviště, jedno vpředu, vyasfaltované a nacpané dodávkami a osobními auty, většinou americkými a nejméně pět let starými. Parkoviště nalevo bylo štěrkové. Na něm stály pod oslnivými modrobílými sodíkovými lampami řady obrovských kamionů. To už David slyšel taky doprovodnou a sólovou kytaru a přečetl nápis na markýze nad dveřmi: JEN JEDEN VEČER SKUPINA VYKOLEJENCI VSTUPNÉ 5 $ OMLOUVÁME SE.

Vykolejenci, pomyslel si. No, Willa rozhodně kápla na tu správnou kapelu.

David pár dolarů v peněžence měl, ale hala Šestadvacítky zela prázdnotou. Uvnitř se po rozlehlém tanečním parketu z tvrdého dřeva ploužily páry většinou v džínách a kovbojských botách, mačkaly se k sobě a svíraly si vzájemně zadek, a kapela se zatím propracovávala do hlubin „Promarněných dní a nocí“. Bylo to hlasité, ubrečené a – pokud mohl David Sanderson soudit – hudebníkům to dokonale ladilo. Pach piva, potu, pánské kolínské a tuctového parfému ho praštil do nosu jako rána pěstí. Smích a hovor – dokonce i nevázané juchání z opačné strany tanečního parketu – se podobaly zvukům ve snu, který se vám v určitých kritických životních situacích zdá pořád dokola: je to sen o tom, že jste se nepřipravili na důležitou zkoušku, že jste nahatí na veřejnosti, že někam padáte, že utíkáte ze všech sil na roh ulice v neznámém městě a jste přesvědčení, že za tím rohem na vás čeká něco osudového.

Davida napadlo, že si těch pět dolarů vrátí do peněženky, ale pak se naklonil do okénka pokladny a bankovku položil na stůl, na kterém kromě krabičky Lucky Strike na brožovaném vydání knížky od Danielle Steelové neleželo už vůbec nic. Pak vešel do nabitého sálu.

Vykolejenci se produsali k čemusi rytmičtějšímu a mladší tanečníci začali tancovat pogo jako na punkovém koncertě. Asi dva tucty starších dvojic nalevo od Davida se pustily do řadových tanců. Podíval se pořádně a uvědomil si, že vlastně tančí jenom jedna skupina tanečníků. Protější stěna byla totiž zrcadlová, takže taneční parket vypadal dvakrát větší než ve skutečnosti.

Kdesi se rozbila sklenička. Vykolejenci vysekli instrumentální vložku a do pauzy hlavní zpěvák křikl: „Platíš, parťáku!“ Tančící zatleskali jeho vtípku, který nejspíš musí, jak si David pomyslel, oslnit každého, kdo uhání po tequilové dálnici.

Bar měl tvar podkovy a nad ním visela neonová replika pohoří Wind River. Měla červenou, bílou a modrou barvu. Ve Wyomingu měli svoji červenou, bílou a modrou rádi, což. Neonový nápis v podobných barvách hlásal JSI V BOŽÍ ZEMI, PARŤÁKU. Nalevo od něj viselo logo Budweiseru a napravo Coorsu. Pult obklopoval žíznivý dav a trojice barmanů v bílých košilích a červených vestičkách se oháněla nablýskanými šejkry jako šestiraňáky.

Byla to pořádná ratejna – halekalo tu určitě na pět set lidí –, ale nemusel se strachovat, jak Willu najde. Můj kouzelný čich funguje, pomyslel si, když přecházel roh tanečního parketu a sám skoro tancoval, když se vyhýbal kovbojům a jejich děvčatům vytáčejícím rozmanité figury.

Kus od baru a parketu se nacházel tmavý salonek opatřený boxy s vysokými opěradly. Většinou se v nich mačkaly čtveřice, obyčejně se džbánkem nebo dvěma na stole, a jejich obrazy se odrážely v zrcadlové stěně, takže z každé čtveřice se stávaly osmice. Jenom jeden box nebyl plný. Willa v něm seděla sama a v květovaných šatech se stojáčkem byla mezi všemi těmi leviskami, džínovými sukněmi a košilemi s perleťovými knoflíky hodně nápadná. Ani si nekoupila něco k pití nebo k jídlu – stůl byl prázdný.

Nejdřív ho neviděla, pozorovala tanečníky. Byla celá zrůžovělá a v koutcích úst měla hluboké dolíčky. Vyjímala se tu jako pěst na oko, ale nikdy ji nemiloval víc. Tohle byla Willa, která se skoro usmívá.

„Ahoj, Davide,“ vítala ho, když vklouzl vedle ní. „Doufala jsem, že přijdeš. Myslela jsem si to. Že je ta kapela skvělá? Hraje tak hlasitě!“ Musela skoro křičet, aby ji slyšel, ale viděl, že i to se jí líbí. Věnovala mu jen letmý pohled a hned se zase obrátila k tanečníkům.

„Jsou dobří, fakt,“ řekl. A byli. Cítil, jak ho muzika bere, i když se ten tísnivý pocit znovu vrátil. Když teď Willu konečně našel, začal si dělat starosti, aby nezmeškali ten zatracený vlak, který pro ně má přijet. „Ten zpěvák připomíná Bucka Owense.“

„Fakt?“ S úsměvem se na něj podívala. „Kdo je Buck Owens?“

„To je jedno. Měli bychom se vrátit na nádraží. Pokud tu teda nechceš zůstat trčet ještě další den.“

„To by nemuselo být tak špatné. Mně se tady docela lí… Páni, koukni se!“

Tanečním parketem prolétla sklenička, v barevných světlech reflektorů se nakrátko zeleně a zlatě zatřpytila a kdesi mimo dohled se roztříštila. Ozval se výskot a tleskání – Willa tleskala taky –, ale David viděl, že k místu přibližného startu střely už míří pár svalovců s nápisy OSTRAHA a POŘADATEL na tričku.

„Tohle je hospoda, kde se můžeš spolehnout, že do jedenácti se na parkovišti strhnou aspoň čtyři rvačky,“ poznamenal David, „a před zavíračkou ještě nastane všeobecná řežba i v sále.“

Zasmála se a namířila na něj ukazováky jako pistole. „Dobrý! To chci vidět!“

„A já chci, abychom se vrátili,“ řekl. „Jestli chceš obrážet lokály v San Francisku, vezmu tě tam. Slibuju.“

Vystrčila dolní ret a odhodila pískově světlé vlasy dozadu. „Nebylo by to stejné. Nebylo, a sám to víš. V San Francisku se určitě pije… já nevím… makrobiotické pivo.“

To ho rozesmálo. Představa makrobiotického piva byla stejně vtipná jako nápad, že se investiční bankéř jmenuje Vlkobijec. Ale za tím smíchem se tajila úzkost. Neživila vlastně ten smích?

„Dáme si krátkou přestávku a za chvilku jsme zpátky,“ oznámil zpěvák a otřel si čelo. „Všichni se teď pěkně napijte a nezapomeňte – jmenuju se Tonny Villanueva a dnes vám hrajou Vykolejenci.“

„Což je znamení, abychom si nazuli diamantové střevíčky a vypadli,“ prohlásil David a vzal ji za ruku. Vysunul se z boxu, ale Willa s ním nešla. Ale ani jeho ruku nepouštěla, takže se znovu posadil. Začala v něm hlodat panika. Poznal, jak je rybě, která si uvědomí, že nedokáže ten háček vyplivnout, že ten pitomý háček drží pořádně pevně a že pan pstruh musí na břeh, kde si naposledy zaskáče. Dívala se na něj těma svýma vražedně modrýma očima a v koutcích úst měla ty hluboké dolíčky: Willa s náznakem úsměvu na rtech, jeho budoucí manželka, která ráno čte romány a večer poezii a televizní zprávy považuje za… jak že to vyjádřila? Pomíjivé.

„Podívej se na nás,“ řekla a otočila hlavu.

Podíval se na zrcadlovou stěnu po jejich levici. Uviděl pěkný mladý pár z východního pobřeží, který uvízl ve Wyomingu. Ve svých květovaných šatech vypadala líp než on, ale usoudil, že takhle to bude vždycky. Přelétl pohledem ze zrcadlové Willy na tu opravdovou a povytáhl obočí.

„Ne, podívej se znovu,“ naléhala. Ty dolíčky tam měla pořád, ale už byla vážná – aspoň jak to jen v téhle bujaré atmosféře šlo. „A přemýšlej o tom, co jsem ti řekla.“

Už měl na jazyku Řekla jsi mi toho spoustu a vždycky o všem přemýšlím, ale to byla milenecká odpověď, hezká a v zásadě nicotná. A jelikož věděl, co měla na mysli, podíval se beze slova znovu. Tentokrát pořádně, a v zrcadle nikdo nebyl. Díval se na jediný prázdný box v Šestadvacítce. Ohromeně se otočil k Wille… ale vlastně ho to moc nepřekvapilo.

„Napadlo tě vůbec, jak je možné, že tu celkem pohledná ženská sedí úplně sama, a přitom všichni okolo popíjejí a řádí?“ zeptala se.

Zavrtěl hlavou. Nenapadlo. Nenapadlo ho víc věcí, až do této chvíle. Například kdy naposledy něco jedl nebo pil. Nebo kolik je hodin a kdy bylo naposledy denní světlo. Ani přesně nevěděl, co se jim přihodilo. Jenom že Severní střela vykolejila a oni teď nějakou náhodou poslouchají countryovou kapelu nazvanou…

„Kopal jsem do plechovky,“ namítl. „Cestou sem jsem kopal do plechovky.“

„Ano,“ řekla, „a viděl jsi nás v zrcadle, když ses prve podíval, že? Vnímání není všechno, ale vnímání a očekávání dohromady?“ Mrkla a naklonila se k němu. Prsem se mu přitiskla k nadloktí, když ho políbila na tvář, a ten pocit byl líbezný – rozhodně cítil živé maso. „Chudáčku Davide. Je mi to líto. Ale je od tebe statečné, že jsi přišel. Po pravdě řečeno, ani jsem si nemyslela, že to uděláš.“

„Musíme se vrátit a říct to ostatním.“

Sevřela rty. „Proč?“

„Protože…“

Dva muži v kovbojských kloboucích si vedli dvě rozesmáté ženy v džínách, westernových košilích a s vlasy do ohonu, a mířili přímo k jejich boxu. Když se přiblížili, na obličeji se jim objevil naprosto stejný zmatený výraz – ani to nebyl strach – a raději zamířili zpátky k baru. Oni nás cítí, pomyslel si David. Jako nepříjemný studený průvan – to teď jsme.

„Protože je to správné.“

Willa se zasmála. Byl to unavený smích. „Připomínáš mi toho starého pána z televize, který lidem vnucoval ovesné vločky.“

„Zlato, oni si myslí, že čekají na vlak, který sem přijede a vyzvedne je!“

„No, možná opravdu přijede!“ Skoro ho vyděsilo, jak prudce to z ní vyletělo. „Možná je to ten vlak, o kterém se věčně zpívá v kostelech, vlak slávy, ten vlak, který nevozí hráče ani noční tuláky…“

„Já nemyslím, že Amtrak jezdí do nebe,“ namítl David. Doufal, že ji rozesměje, ale Willa se skoro trucovitě zahleděla dolů na ruce, a jeho najednou cosi napadlo. „Víš ještě něco, co bychom jim měli říct? Víš, viď?“

„Nevím, proč bychom se měli namáhat, když můžeme prostě zůstat tady,“ odsekla. Že by zaslechl v jejím hlase uraženost? Měl ten dojem. Tohle byla Willa, o níž neměl dosud ani tušení. „Možná jsi trochu krátkozraký, Davide, ale aspoň jsi přišel. Za to tě miluju.“ A znovu ho políbila.

„Potkal jsem taky vlka,“ vzpomněl si. „Zatleskal jsem a zahnal ho. Přemýšlím, že si změním jméno na Vlkobijce.“

Chvíli na něj hleděla s otevřenou pusou a David měl čas si pomyslet: musel jsem čekat, až budeme mrtví, než doopravdy překvapím milovanou ženu. Pak se Willa zhroutila na čalouněné opěradlo boxu a zařvala smíchy. Servírka, která náhodou procházela kolem, upustila tác plný piv, jen to třísklo, a šťavnatě zaklela.

„Vlkobijec!“ řičela Willa. „Takhle ti chci říkat v posteli! ‚Ach, ach, Vlkobijče, jsi tak silný! Jsi tak chlupatý!‘“

Servírka civěla na pěnící binec na podlaze a pořád nadávala sprostě jako námořník na vycházce do přístavu. Celou dobu se držela v uctivé vzdálenosti od jediného prázdného boxu v hospodě.

David zaváhal: „Myslíš, že pořád můžeme? Myslím, milovat se?“

Willa si otřela uslzené oči: „Vnímání a očekávání, pamatuješ? Společně můžou pohnout horou.“ Vzala ho znovu za ruku. „Pořád tě miluju a ty miluješ mě. Nebo ne?“

„Nejsem snad Vlkobijce?“ opáčil. Mohl žertovat, protože jeho nervy nevěřily, že je mrtvý. Podíval se za ni do zrcadla a uviděl je. Pak jen sebe a svou ruku, která svírala nicotu. Pak zmizeli oba. Ale i tak… dýchal, čichal pivo, whiskey a parfém.

Odněkud se vynořil kuchyňský pomocník a pomohl servírce nepořádek uklidit. „Měla jsem pocit, jako by mě najednou opustila všechna síla,“ slyšel ji David říkat. Že by člověk v posmrtném životě slýchal právě tohle?

„Myslím, že se vrátím s tebou,“ řekla, „ale na tom nudném nádraží s těma nudnýma lidma nezůstanu, když je tu tenhle podnik.“

„Tak jo.“

„Kdo je Buck Owens?“

„Všechno ti o něm povyprávím,“ slíbil David. „Taky o Royi Clarkovi. Ale nejdřív mi prozraď, co ještě víš.“

„Většina z nich mě ani nezajímá,“ řekla, „ale Henry Lander je milý. I jeho žena.“

„Ani Phil Palmer není špatný.“

Nakrčila nos. „Phil pil.“

„Co teda víš, Willo?“

„Sám uvidíš, jestli se pořádně podíváš.“

„Nebylo by jednodušší, kdybys prostě…“

Zřejmě ne. Nadzvedla se, až se stehny opřela o okraj stolu, a ukázala k pódiu. „Podívej! Kapela se vrací!“

Měsíc už stál vysoko, když se s Willou ruku v ruce vraceli k silnici. David nechápal, jak je to možné – zdrželi se jenom na první dvě písničky z další série –, ale měsíc plul po té flitrované černi hodně vysoko. To ho znepokojilo, ale větší starosti mu dělalo něco jiného.

„Willo,“ začal, „co je za rok?“

Zamyslela se nad tím. Vítr jí povíval šaty stejně jako každé živé ženě. „Přesně se nepamatuju,“ řekla nakonec. „Není to divné?“

„Vzhledem k tomu, že si nemůžu vzpomenout, kdy jsem naposledy něco jedl nebo vypil sklenici vody, to zas tak divné není. Ale kdybys musela hádat, co bys řekla? Rychle, nepřemýšlej.“

„Devatenáct set… osmdesát osm?“

Přikývl. Sám by byl řekl devatenáct set osmdesát sedm. „Uvnitř byla holka, co měla na sobě tričko s nápisem STŘEDNÍ ŠKOLA CROWHEART SPRINGS, ROČNÍK ’03. A jestli byla dost stará, aby šla do hospody…“

„Tak dva tisíce tři musel být nejmíň před třemi lety.“

„Přesně to jsem si myslel.“ Zastavil se. „Přece nemůže být dva tisíce šest, Willo, nebo ano? Myslím jako jedenadvacáté století?“

Než stačila odpovědět, zaslechli cvakání drápů po asfaltu. Tentokrát jich byla víc než jedna sada. Tentokrát se za nimi po silnici plížili čtyři vlci. Ten největší, který stál před ostatními, předtím sledoval Davida cestou do Crowheart Springs. Tu huňatou černou srst by poznal kdekoliv. Oči teď měl jasnější a půlměsíc mu v nich plul jako utopená lampa.

„Vidí nás!“ zvolala Willa jako u vytržení. „Davide, oni nás vidí!“ Poklekla na bílou přerušovanou čáru středového pruhu a natáhla pravou ruku. Zamlaskala: „Pojď sem, kluku! Pojď ke mně!“

„Willo, podle mě to není moc dobrý nápad.“

Nevěnovala mu pozornost, což pro ni bylo typické. Willa měla vlastní představy o tom, co a jak dělat. Právě ona chtěla jet ze Chicaga do San Franciska železnicí – protože prý chce zjistit, jaké to je šukat ve vlaku. Zvlášť v takovém, co jede rychle a trochu se houpe.

„Pojď sem, pašáku, pojď k mamince!“

Velký vlk šel, za tím se táhla jeho družka a dva… říkalo se jim ročkové? Když ke štíhlé dívčí ruce natáhl tlamu (plnou lesklých zubů), měsíc mu na okamžik dokonale naplnil oči a proměnil je ve stříbro. Potom, těsně předtím, než se dlouhý čenich ruky dotkl, vlk pronikavě vyjekl a odskočil zpátky tak prudce, že se na okamžik zvedl na zadní, předníma zahrabal ve vzduchu a odhalil tak huňaté bílé břicho. Ostatní se rozprchli. Velký vlk se ještě ve vzduchu obrátil, se staženým ocasem utekl do křoví napravo od silnice, a nepřestával ňafat. Ostatní se pustili za ním.

Willa vstala a podívala se na Davida s tak žalostným výrazem, že byl skoro k nesnesení. Raději sklopil oči k nohám. „Proto jsi mě tahal sem do tmy, i když jsem chtěla poslouchat hudbu?“ zeptala se. „Abys mi ukázal, co teď jsem? Jako bych to nevěděla!“

„Willo, je mi to líto.“

„Ještě není, ale bude.“ Znovu ho vzala za ruku. „Půjdeme, Davide.“

Teď se odvážil na ni pohlédnout. „Nezlobíš se na mě?“

„No, trochu – ale jsi všechno, co teď mám, takže tě neopustím.“

Chvilku poté, co viděli vlky, zahlédl David na krajnici ležet plechovku od budweiseru. Byl si skoro jistý, že je to ta, kterou kopal kus cesty před sebou, než mu po nepodařeném kopu odletěla do šalvěje. A teď tu ležela zas, na původním místě… protože do ní samozřejmě vůbec nekopal. Vnímání není všechno, říkala Willa, ale vnímání a očekávání současně? Dejte je dohromady, a mozek vám vykouzlí čokoládový pohár s burákovým máslem.

Znovu odkopl plechovku do křoví, a když ušli několik metrů, ohlédl se a ležela tam co prve, stále na stejném místě, kam ji nějaký kovboj – možná na cestě do Šestadvacítky – vyhodil z okénka dodávky. Vzpomněl si, že v Juchů – starém zábavním pořadu s Buckem Owensem a Royem Clarkem v hlavní roli – říkali dodávkám kovbojské cadillaky.

„Čemu se usmíváš?“ zeptala se ho Willa.

„Povím ti to později. Vypadá to, že budeme mít spoustu času.“

Stáli v měsíčním světle před vlakovým nádražím Crowheart Springs a drželi se za ruce jako Jeníček a Mařenka před perníkovou chaloupkou. Davidovi připadalo, že zelený nátěr dlouhé budovy vypadá v tomhle osvětlení popelavě šedý, a i když věděl, že WYOMING a „STÁT ROVNOSTI“ jsou napsané červeně, bíle a modře, mohly mít klidně jakoukoli barvu. Všiml si listu papíru, chráněného před živly plastovým obalem, který kdosi připíchl na sloup po straně širokých schodů vedoucích k dvoukřídlým dveřím. Stále se mezi nimi opíral Phil Palmer.

„Hej, trubko!“ zavolal na něj Palmer. „Máš cígo?“

„Promiňte, pane Palmere,“ řekl David.

„Myslel jsem, že mi přineseš aspoň krabičku.“

„Nešel jsem kolem žádného obchodu,“ odpověděl David.

„Copak tam, kde jsi byla, neprodávali cigarety, panenko?“ zeptal se Palmer. Patřil k mužům, kteří oslovují všechny ženy jistého věku panenko. Člověk to poznal už od pohledu, stejně jako bylo jasné, že kdybyste s ním trávili parné srpnové odpoledne, pošoupl by si klobouk do týla, aby si utřel čelo, a řekl vám, že nejhorší není vedro, ale to svinské vlhko.

„Určitě prodávali,“ ujistila ho Willa, „ale měla bych problém, kdybych je chtěla koupit.“

„Nepovíš mi jaký, beruško?“

„Co myslíte vy?“

Ale Palmer si založil paže na úzké hrudi a neřekl nic. Odněkud zevnitř zakřičela jeho žena: „Máme k večeři rybu! Nejdřív tamto a teď zas todle! Strašně mi vadí, jak to tu smrdí! Sušenky!“

„Jsme mrtví, Phile,“ řekl David. „Proto. Duchové si nemůžou kupovat cigarety.“

Palmer se na něj několik vteřin díval, ale než se rozesmál, David si uvědomil, že Palmer mu nejen věří: on to celou dobu věděl. „Už jsem slyšel spousty důvodů, proč někdo nepřinesl to, oč ho jiný požádal,“ poznamenal, „ale musím uznat, že tenhle fakt vyhrává.“

„Phile…“

Zevnitř se ozvalo: „Ryba k večeři! Ach, kru-ci-nál!“

„Omluvte mě, děti,“ řekl Palmer. „Povinnost volá.“ A odešel. David se otočil k Wille a myslel si, že se ho zeptá, co jiného čekal, ale Willa se dívala na oznámení pověšené u schodů.

„Podívej se na to,“ vybídla ho. „Pověz mi, co vidíš.“

Nejdřív neviděl nic, protože měsíc se odrážel od průhledného plastu. Přistoupil o krok blíž, pak o krok doleva a postrčil při tom Willu stranou.

„Nahoře stojí ZÁKAZ PROSTITUCE Z NAŘÍZENÍ ŠERIFA OKRESU SUBLETTE, pak nějaký text drobným písmem – bla bla bla – a dole…“

Dloubla do něj loktem. Nijak jemně. „Přestaň chodit kolem horké kaše a podívej se na to, Davide. Nechci tu trčet celou noc.“

Nevidíš, co máš přímo před nosem.

Otočil se od nádraží a zahleděl se na železniční koleje lesknoucí se v měsíčním světle. Za nimi se tyčil mohutný bílý kamenný pilíř s plochým vrcholem – todle je mesa, parťáku, přesně jako ve starejch filmech Johna Forda.

Pohlédl zase na vyvěšené oznámení a podivil se, jak si vůbec mohl splést ZÁKAZ VSTUPU se ZÁKAZEM PROSTITUCE, takový velký zlý investiční bankéř jako Vlkobijce Sanderson.

„Stojí tu ZÁKAZ VSTUPU Z NAŘÍZENÍ ŠERIFA OKRESU SUBLETTE,“ odpověděl.

„Velmi dobře. A pod tím bla bla bla, co tam stojí?“

Nejdřív ty dva řádky dole nemohl vůbec přečíst. Nejdřív byly ty dva řádky prostě nesrozumitelné značky, možná proto, že jeho mysl, která ničemu z toho nechtěla věřit, nedokázala najít žádný neškodný překlad. Takže se znovu podíval na koleje a nijak ho nepřekvapilo, když uviděl, že už se v měsíčním světle nelesknou. Ocel byla zrezivělá a uprostřed bujel plevel. Když se podíval zase zpět, vlakové nádraží byla zchátralá kůlna se zatlučenými okny a se střechou skoro bez šindelů. ZÁKAZ PARKOVÁNÍ ZÓNA TAXI z asfaltu zmizelo a vozovka byla najednou rozdrolená a plná výmolů. Na boku budovy stále dokázal přečíst WYOMING a „STÁT ROVNOSTI“, ale teď už ta slova byla pouhý stín. Jako my, napadlo ho.

„Pokračuj,“ naléhala Willa – Willa, která měla vlastní představu, jak se co dělá, Willa, která viděla, co má přímo před nosem, a chtěla, abyste to viděli taky, i když to byla krutá podívaná. „To je tvoje poslední zkouška. Přečti ty dva řádky dole, a pak můžeme s touhle šou popojet dál.“

Vzdychl. „Stojí tu TATO NEMOVITOST JE URČENA K DEMOLICI. A pak DEMOLICE PROBĚHNE V ČERVNU 2007.“

„Dávám ti jedničku. Teď půjdeme zjistit, jestli ještě někdo nepůjde s námi do městečka poslouchat Vykolejence. Povím Palmerovi, aby se na to díval z té veselejší stránky – sice nemůžeme kupovat cigarety, ale lidi jako my nikdy neplatí vstupné.“

Jenomže do městečka nikdo jít nechtěl.

„Co tím myslí, že jsme mrtví? Proč říká tak ohavné věci?“ zeptala se Ruth Landerová Davida, a co ho přímo zabíjelo (obrazně řečeno), nebyla výčitka v jejím hlase, ale výraz v očích, než se přitiskla obličejem k rameni Henryho manšestrového saka. Protože to věděla taky.

„Ruth,“ nedal se, „já vám to neříkám proto, abych vás rozčílil…“

„Tak přestaň!“ vykřikla tlumeně.

David viděl, že všichni kromě Heleny Palmerové se na něj dívají rozzlobeně a nepřátelsky. Helena, přikrčená mezi manželem a paní Rhinehartovou, která se pravděpodobně jmenovala Sally, přikyvovala a cosi si mumlala. Stáli pod zářivkami v malých skupinkách… jenomže když mrkl, zářivky zmizely. V tu chvíli se pasažéři, kteří tu uvízli, proměnili pouze v nejasné postavy v měsíčním přísvitu, jemuž se podařilo prodrat se zabedněnými okny. Landerovi neseděli na lavici. Stáli na zaprášené podlaze poblíž několika prázdných ampulí od cracku – ano, zdálo se, že crack si našel cestu dokonce i do země Johna Forda – a na stěně kousek od rohu, v němž dřepěla a cosi mumlala Helena Palmerová, prosvítalo vybledlé kolečko. Pak David mrkl znovu a zářivky byly zpátky. Stejně jako velké hodiny, které vybledlý kruh zakrývaly.

Henry Lander řekl: „Myslím, že už byste měli jít, Davide.“

„Poslouchej chvilku, Henry,“ ozvala se Willa.

Henry přesunul pohled na ni a David bez potíží vyčetl nechuť, která se v tom pohledu skrývala. Pokud měl Henry někdy Willu Stuartovou rád, už to neplatilo.

„Já nechci poslouchat,“ odsekl Henry. „Děsíte mou manželku.“

„Jo,“ ozval se mladík s čepicí s nápisem Seattle Mariners. David měl dojem, že se jmenuje O’Casey. Rozhodně nějak irsky s apostrofem uprostřed. „Sklapni, děvenko!“

Willa se naklonila k Henrymu a ten před ní trochu uhnul, jako by jí páchlo z úst. „Já jsem Davidovi dovolila, aby mě odtáhl zpátky sem, jedině proto, že se tenhle barák bude bourat! Víš, co je bourací závaží, Henry? Rozhodně máš v hlavě dost jasno, aby sis to dokázal představit.“

„Ať zmlkne!“ vykřikla Ruth hlasem ztlumeným o Landerovo rameno.

Willa se naklonila ještě blíž a oči v úzkém, pěkném obličeji se jí třpytily. „A až bourací závaží přestane bourat a náklaďáky odvezou hromadu sutin, které zbudou z tohohle nádraží – téhle ruiny –, kam se podějete?“

„Nech nás na pokoji, prosím,“ řekl Henry.

„Henry – jak říkala ta sboristka arcibiskupovi, popírání není řeka v Egyptě.“

Ursula Davisová, která Willu nesnášela od počátku, vykročila, rovnou za svou bradou. „Odprejskni, ty otravná mrcho.“

Willa se prudce otočila. „Copak to nikdo z vás nechápe? Jste mrtví, všichni jsme mrtví, a čím déle zůstanete na jednom místě, tím těžší bude odejít někam jinam!“

„Má pravdu,“ potvrdil David.

„Jo, a kdyby řekla, že měsíc je sýr, ty by sis ještě přisadil, že uzenej,“ zavrčela Ursula. Byla to vysoká, hrozivě krásná žena kolem čtyřicítky. „Promiň mi ty výrazy, ale ta ti vyšukala mozek z hlavy natolik, že už to není ani legrační.“

Dudley znovu vyrazil to příšerné zahýkání a paní Rhinehartová začala pofňukávat.

„Děsíte pasažéry, vy dva.“ To byl Rattner, malý průvodčí s omluvným výrazem ve tváři. Málokdy promluvil. David zamžikal, nádraží se na okamžik zahalilo do tmy a měsíčního světla, a pak uviděl, že půlka Rattnerovy hlavy zmizela. Zbytek jeho tváře byl dočerna spálený.

„Oni to tady zbourají a vy nebudete mít kam jít!“ křičela Willa. „Doprdele… nikam!“ Pěstmi si setřela zlostné slzy z tváří. „Proč nejdete do městečka s námi? Ukážeme vám cestu. Aspoň jsou tam lidi… a světla… a muzika.“

„Mami, já chci poslouchat muziku,“ ozvala se Pammy Andreesonová.

„Ticho,“ okřikla ji matka.

„Kdybysme byli mrtví, přece bysme to věděli,“ namítl Biggers.

„Teď tě dostal, synku,“ mrkl Dudley na Davida. „Co se nám stalo? Jak to, že jsme zemřeli?“

„Já… nevím,“ řekl David. Podíval se na Willu. Willa pokrčila rameny a zavrtěla hlavou.

„Vidíte?“ pokračoval Rattner. „Vykolejili jsme. To se stává… no, už jsem chtěl říct každou chvíli, ale to není pravda, dokonce ani v téhle zemi, kde železniční systém potřebuje investice jako sůl, ale tu a tam na některé výhybce…“

„Hapali jsme,“ ozvala se Pammy Andreesonová. David se na ni podíval, opravdu podíval, a na okamžik spatřil mrtvolu se spálenými vlasy a v roztrhaných cárech místo šatů. „Dolů a dolů a dolů. Potom…“ Vyloudila z krku jakési bručení a vrčení, přimáčkla malé, umolousané ruce k sobě a pak je prudce rozhodila: takhle každé dítě předvádí výbuch.

Zdálo se, že Pammy chce říct ještě něco, ale než to stačila, matka jí vrazila tak silnou facku, až jí stáhla rty ze zubů, jako by je malá vycenila, a z koutku úst jí odlétly sliny. Pammy na ni chvíli otřeseně a užasle hleděla a pak propukla v pronikavé, monotónní kvílení, které bylo ještě nesnesitelnější než její prozpěvování při hře.

„Copak víme o lhaní, Pamelo?“ zaječela Georgia Andreesonová a popadla dítě za paži nad loktem. Prsty jí zabořila hluboko do masa.

„Ona nelže!“ křičela Willa. „Sjeli jsme z kolejí do rokle! Teď už si vzpomínám a vy taky! Že ano? Že ano? Vidím vám to na očích! Máte to napsané přímo na čele, sakra!“

Georgia Andreesonová se po ní ani nepodívala, jen na ni vystrčila prostředník. Druhou rukou třásla Pammy sem a tam. David viděl, jak jedním směrem letí dítě, a zpátky ohořelá mrtvola. Co tam začalo hořet? Na pád si už vzpomínal, ale co začalo hořet? To si nepamatoval, snad proto, že nechtěl.

„Copak víme o lhaní?“ ječela Georgia Andreesonová.

„Je ošklivé, mami!“ brečela malá.

Žena ji odvlekla do tmy a dítě stále monotónně naříkalo.

Za nimi se na okamžik rozhostilo ticho – všichni poslouchali, jak Pammy odvlékají do exilu – a pak se Willa otočila k Davidovi. „Máš dost?“

„Ano,“ řekl. „Půjdeme.“

„Nezapomeňte za sebou zavřít dveře!“ poradil jim Biggers rozjařený jako blázen a Dudley zajódloval smíchem.

David nechal Willu, aby ho dovedla k dvoukřídlým dveřím, mezi kterými se opíral Phil s rukama stále založenýma na hrudi. Pak se David vyprostil z Willina sevření a zašel k Heleně Palmerové, která seděla v rohu a kývala se dopředu a dozadu. Vzhlédla k němu tmavýma, popletenýma očima. „Máme k večeři rybu,“ řekla skoro šeptem.

„O tom nic nevím,“ omluvil se, „ale měla jste pravdu, že to tady smrdí. Starýma mizernýma sušenkama.“ Ohlédl se a uviděl, že ostatní na něj a Willu zírají v šeru prosvíceném měsíčním světlem, které se dalo považovat za zářivky, pokud po tom člověk dost zoufale toužil. „Takhle to podle mě smrdí v baráku, který byl dlouhé roky zavřený.“

„Radši padej, kámo,“ poradil mu Phil Palmer. „Tvoje zboží tu nikdo nekoupí.“

„Jako bych to nevěděl,“ odsekl David a následoval Willu do měsícem prozářené tmy. Za sebou zaslechl Helenu Palmerovou jako žalostně šeptající vítr: „Nejdřív tamto, a teď todle.“

S kilometry, které ušli zpátky do Šestadvacítky, jich měli za tu noc v nohou patnáct, ale David nebyl unavený ani trošku. Duchové se asi nemůžou unavit, stejně jako nedostanou hlad nebo žízeň. Kromě toho už byla jiná noc. Měsíc dorostl do úplňku, svítil vysoko na nebi jako stříbrný dolar a parkoviště před Šestadvacítkou zelo prázdnotou. Na štěrkovém parkovišti vedle tiše stálo několik tahačů a jeden se zapnutými obrysovými světly ospale brumlal. Na markýze teď nápis hlásal: TENTO VÍKEND VYSTUPUJÍ NOČNÍ PTÁCI! PŘIVEĎTE SVOU MILOU A PŘINESTE SVOJE PENÍZE.

„To je roztomilé,“ poznamenala Willa. „Přivedeš si mě, Vlkobijče? Copak nejsem tvoje milá?“

„Jsi a přivedu,“ odpověděl David. „Otázka zní, co teď? Protože hospoda je zavřená.“

„Samozřejmě půjdeme i tak dovnitř,“ řekla.

„Bude zamčeno.“

„Nebude, pokud nebudeme chtít. Vnímání, pamatuješ? Vnímání a očekávání.“

Pamatoval si, takže když vzal za kliku, dveře se otevřely. Hospodské pachy tam byly stále, ale nyní se mísily s příjemnou borovou vůní jakéhosi čisticího prostředku. Pódium bylo prázdné a židličky ležely na baru obráceně nohami vzhůru, avšak neonová replika pohoří Wind River stále svítila, buď proto, že ho tak správa podniku nechala i po zavírací hodině, nebo protože to tak s Willou chtěli. To bylo pravděpodobnější. Taneční parket vypadal hodně velký, když byl prázdný, zvlášť když ho zdvojovala zrcadlová stěna. V jeho naleštěných hlubinách se chvěly neonové hory nohama vzhůru.

Willa zhluboka dýchala. „Cítím pivo a parfém,“ libovala si. „Pach značkovacího železa. Je skvělý.“

„Ty jsi skvělá,“ řekl.

Otočila se k němu. „Tak mi dej pusu, kovboji.“

Líbal ji tam na okraji tanečního parketu a podle toho, co cítil, milování vůbec nebylo vyloučené. Vůbec ne.

Políbila ho do obou koutků úst, pak se odtáhla. „Hoď do hrací skříně čtvrťák, buď tak hodný. Chci tančit.“

David přešel k jukeboxu u konce barového pultu, vhodil do zdířky minci a nechal zahrát D19 – „Promarněné dny a noci“ v podání Freddyho Fendera. Chester Dawson, který se rozhodl dát si venku na parkovišti pár hodin šlofíka, než se s nákladem elektroniky znovu vydá na cestu do Seattlu, zvedl hlavu, protože měl pocit, že slyší hudbu, ale pak si řekl, že se mu určitě něco zdá, a zase se zakutal pod deku.

David a Willa se pomalu pohybovali po prázdném parketu a chvílemi se v zrcadle odráželi a jindy zase ne.

„Willo…“

„Buď chvíli zticha, Davide. Holčička chce tančit.“

David ztichl. Skryl tvář v jejích vlasech a nechal hudbu, aby se ho chopila. Myslel na to, že tu už zůstanou, a že čas od času je lidé uvidí. Šestadvacítka možná dokonce získá pověst, že v ní straší, ale spíš ne. Lidé na duchy moc nemyslí, když popíjejí, tedy pokud nepijí sami. Někdy při zavíračce budou mít barman a poslední servírka (ta hlavní, která zodpovídá za rozdělování spropitného) možná nepříjemný pocit, že je někdo pozoruje. Jindy dokonce zaslechnou hudbu i poté, co hudba hrát přestala, nebo zachytí jakýsi pohyb v zrcadle u tanečního parketu nebo v určitém boxu. Obyčejně jenom koutkem oka. David si pomyslel, že mohli dopadnout i líp, ale celkem vzato nebyla Šestadvacítka špatná. Až do zavíračky tu byli lidé. A stále tu bude znít hudba.

Přece jen ho napadlo, co se asi stane s ostatními, až bourací závaží rozbije jejich iluzi napadrť – a to se stane. Brzy. Představil si Phila Palmera, jak se snaží uchránit ječící manželku před padajícími troskami, které jí však neublíží, protože tam přísně vzato ani není. Představil si Pammy Andreesonovou přikrčenou v náručí ječící matky. Rattner, ten tichý průvodčí, říká Jen klid, lidičky a jeho hlas přes burácení velkých žlutých strojů nikdo neslyší. Představil si prodavače knih Biggerse, jak se snaží utéct se svou pochroumanou nohou, jak se potácí a nakonec padá, zatímco bourací závaží se houpe a buldozery vrčí a hryžou a svět se řítí do hlubin.

Víc se mu líbila představa, že do té doby vlak přijede – že ho přivolá jejich společné očekávání –, ale příliš tomu nevěřil. Dokonce probíral možnost, že je ten šok třeba zahubí a oni prostě zhasnou jako svíčky v silném poryvu větru, ale ani to mu nepřipadalo pravděpodobné. Viděl příliš jasně, jak buldozery, náklaďáky a nakladače odjedou a oni zůstanou stát na zrezivělých vyřazených kolejích v měsíčním světle a vítr bude vát od úpatí hor a kvílet kolem stolové hory a pročesávat lány metlice. Viděl, jak se mačkají k sobě pod miliardou hvězd zdejší noční krajiny a stále čekají na vlak.

„Je ti zima?“ zeptala se ho Willa.

„Ne – proč?“

„Otřásl ses.“

„Možná mi někdo přešel po hrobě,“ řekl. Zavřel oči a dál spolu tančili na prázdném parketu. Chvílemi se viděli v zrcadle, a pokud na chvíli zmizeli, zůstala v prázdném lokále s rozsvíceným neonovým horským pohořím jenom countryová píseň.

UTÍKEJ, KÁČO, UTÍKEJ

1

Spokojila se pouze s rychlým během.

Po smrti dítěte začala Emily běhat. Nejdřív jenom na konec příjezdové cesty, kde pak zůstala v předklonu s rukama opřenýma o stehna těsně nad koleny, potom doběhla na konec bloku a pak až ke Kozyho Rychloprodejně dole pod kopcem. Tam si vždycky koupila chleba nebo margarín, nebo třeba plněné trubičky Ho Ho nebo čokoládovou sušenku Ring Ding, když nedokázala vymyslet nic jiného. Zpátky nejdřív jen chodila, ale později taky běžela. Nakonec se mlsání vzdala, což bylo překvapivě těžké. Neuvědomovala si, že cukr ulevuje žalu. Nebo se jí ty pamlsky staly fetišem. Každopádně Ho Ho nakonec musely putovat do propadliště dějin. A stalo se. Běhání stačilo. Henry tvrdil, že za fetiš má běhání, a nejspíš měl pravdu.

„Co tomu říká doktorka Steinerová?“ ptal se.

„Doktorka Steinerová říká, abych běhala, co to dá, abych si rozproudila endorfiny.“ O běhání se však před Susan Steinerovou nezmínila, dokonce u ní od Amyina pohřbu ani nebyla. „Tvrdí, že mi na to napíše recept, jestli chceš.“

Emily vždycky dokázala Henryho oblafnout. Dokonce i po Amyině smrti. Můžeme mít další, říkala, když seděla u něj na posteli, na níž ležel s překříženými kotníky a po obličeji mu k uším stékaly slzy.

Uklidnilo ho to a to bylo dobré, ale vzhledem k riziku, že řečené dítě najdou v kolébce zešedlé a nehybné, už žádné další dítě nikdy nebude. Už žádné zbytečné dýchání z úst do úst a masáž srdce, žádné ječení do telefonu na pohotovost, kde dispečerka opakuje, Mluvte tišeji, paní, nerozumím vám. Ale Henry to nemusel vědět a ona byla ochotná ho utěšovat, aspoň zpočátku. Věřila, že nezbytnou životní potřebou je útěcha a ne chléb. Možná nakonec bude schopná najít nějakou útěchu i pro sebe. Zatím jenom vyprodukovala defektní dítě. V tom vězela ta potíž. Znovu riskovat nebude.

Pak jí začaly bolesti hlavy, přímo oslepující. Takže přece jen šla k doktorovi, ale tentokrát k doktoru Mendezovi, jejich praktickému lékaři, a nikoli Susan Steinerové. Mendez jí předepsal nějaký lék, který se jmenuje Zomig. Do ordinace, kterou vedl Mendez jako rodinnou praxi, jela autobusem, ale do lékárny s receptem už běžela. Potom klusala domů – byly to tři kilometry –, a než se tam dostala, měla pocit, že má vysoko v boku, mezi podpažní jamku a horní žebra, vraženou železnou vidličku. Nepřipustila, aby jí to dělalo starosti. Tahle bolest pomine. Kromě toho byla vyčerpaná a měla pocit, že by dokázala chvíli spát.

Spala – celé odpoledne. Ve stejné posteli, kde si udělali Amy a kde Henry plakal. Když se probudila, viděla ve vzduchu plavat průhledné kruhy, jisté znamení, že se blíží jedno z těch bolení hlavy, kterým s oblibou říkala Emino Proslavené. Vzala si jednu tu novou pilulku a k jejímu překvapení – skoro ji to šokovalo – bolest stáhla ocas a vytratila se. Nejdřív ze zátylku a pak prostě byla pryč. Pomyslela si, že nějaká taková pilulka by měla existovat i na smrt dítěte.

Napadlo ji, že by měla prozkoumat hranice své vytrvalosti, a tušila, že ten průzkum bude dlouhý. Nedaleko od domu byl vysokoškolský stadion se škvárovou běžeckou dráhou. Začala tam jezdit brzy ráno hned poté, co Henry odjel do práce. Henry běhání nechápal. Jogging jistě – spousta žen rekreačně běhá. Aby sundaly dvě kila ze zadnice a měly ji jako ve dvaceti, aby sundaly dvě kila z pasu a měly ho jako ve dvaceti. Ale Ema žádná kila navíc na zadnici neměla, a kromě toho jí už rekreační klusání nestačilo. Musela běžet co nejrychleji. Spokojila se pouze s rychlým během.

Auto zaparkovala u dráhy a běhala, až už vůbec nemohla, školní triko bez rukávů z floridské univerzity jí ztemnělo vpředu a vzadu potem a už se jen belhala a občas zvracela vyčerpáním.

Henry to zjistil. Kdosi ji viděl, jak tam v osm ráno běhá úplně sama, a donesl mu to. Měli o tom debatu, ta se vystupňovala a vyvrcholila hádkou, jakou končívají manželství.

„Je to koníček,“ hájila se.

„Jodi Andersonová mi říkala, že jsi tam běhala, dokud jsi nepadla. Bála se, že jsi dostala infarkt. To není žádný koníček, Emo. Dokonce ani fetiš. Je to posedlost.“

Vyčítavě se na ni podíval. Ještě chvíli trvalo, než popadla knížku a mrskla s ní po něm, ale tohle byl ten rozhodný okamžik. Ten vyčítavý pohled. Už to nemohla déle snášet. Vzhledem k jeho protáhlému obličeji jí připadalo, že má doma ovci. Vzala jsem si dorsetskou šedou, pomyslela si, a ona teď celé dny jenom bečí.

Ale ještě jednou se pokusila být rozumná v něčem, o čem v hloubi duše věděla, že to žádné rozumné jádro nemá. Existovalo magické uvažování, takže existovalo i magické konání. Například běh.

„Maratoci běhají, dokud nepadnou,“ namítla.

„Plánuješ běžet maratón?“

„Možná.“ Ale odvrátila pohled. Zadívala se z okna na příjezdovou cestu. Ta cesta ji volala. Ta cesta vedla k chodníku a ten dál do světa.

„Ne,“ odpověděl si. „Žádný maraton nepoběžíš. Vůbec nemáš v plánu nějaký maraton běžet.“

Napadlo ji – s tou oslnivou jasností, s jakou se dostavují objevy něčeho zcela evidentního – že tohle je vyloženě Henryho esence, Henryho zasraná apoteóza. Během jejich šestiletého manželství mu vždycky bylo naprosto jasné, co si ona myslí, cítí a plánuje.

Utěšovala jsem tě, pomyslela si – nijak vztekle, ale zlobit se už začínala. Ležel jsi tamhle na posteli, natahoval moldánky, a já tě utěšovala.

„Běhání je klasická psychologická reakce na prožívanou bolest,“ pokračoval stejně vážným tónem. „Říká se tomu únik. Ale miláčku, jestli bolest pořádně neprocítíš, nikdy nedokážeš…“

V tu chvíli popadla do ruky předmět, který měla nejblíž, což byl náhodou brožovaný výtisk Dcery strážce vzpomínek. Do té knížky se kdysi chtěla začíst, ale odložila ji, Henry se jí však chopil a už byl ve třech čtvrtinách, soudě podle záložky. Dokonce i v četbě má vkus jako dorsetská šedá, pomyslela si a mrskla jí po něm. Zasáhla ho do ramene. Zůstal na ni zírat rozšířenýma, polekanýma očima, a pak po ní hmátl. Nejspíš jen aby ji objal, ale kdo ví? Kdo vlastně doopravdy něco ví?

Kdyby po ní hmátl o chvilku dřív, možná by ji chytil za paži nebo zápěstí nebo prostě za záda u trička. Ale ten chvilkový šok ho zpomalil. Minul a ona už utíkala a zvolnila, jen aby popadla ze stolku u hlavních dveří ledvinku. A už se hnala po příjezdové cestě na chodník. Pak z kopce dolů, kde po krátkou dobu vozívala kočárek s ostatními matkami, které se jí nyní vyhýbaly. Tentokrát neměla v úmyslu se zastavovat ani zpomalovat. Oblečená jen v šortkách, teniskách a tričku s nápisem ZACHRAŇTE HLAVNÍ ROZTLESKÁVAČKU vyběhla Emily do světa. Připevnila si ledvinku k pasu a zapnula přezku, i když uháněla z kopce. A pocit?

Rozjaření. Čirá radost.

Utíkala do města (tři kilometry, dvaadvacet minut) a nezastavovala se, ani když jí v tom bránil semafor. Pokud se to stalo, klusala na místě. Na rohu Hlavní a Východní kolem ní projelo několik chlapců v mustangu se stahovací střechou – právě začínalo být počasí na staženou střechu. Jeden hvízdl. Ema na něj vystrčila prostředník. Kluk se zasmál a zatleskal, a mustang přidal a vyrazil na Hlavní.

Neměla u sebe moc peněz v hotovosti, ale měla několik kreditek. American Express byla k nezaplacení, protože na ni by mohla dostat cestovní šeky.

Uvědomila si, že nemíří domů, aspoň ne hned. A když to poznání vyvolalo místo smutku pocit úlevy – možná dokonce vzrušení uprchlíka –, pojala podezření, že tohle nebude dočasná záležitost.

Vešla do hotelu Morris, aby si zatelefonovala, ale pak se impulzivně rozhodla, že si najme pokoj. Mají něco jenom na jednu noc? Měli. Podala recepčnímu kartu AmEx.

„Nevypadá to, že potřebujete nosiče,“ poznamenal recepční a zadíval se na její kraťasy a tričko.

„Odjela jsem ve spěchu.“

„Chápu.“ Pronesl to tónem, který prozrazoval, že nechápe vůbec nic. Vzala si klíč, který k ní přisunul, a už spěchala širokou halou k výtahům, jen musela odolávat nutkání se rozběhnout.

2

Připadá mi, že pláčeš.

Chtěla si koupit nějaké oblečení – pár sukní, triček, dvoje džíny, ještě jedny šortky –, ale před nákupem si musela zatelefonovat: Henrymu a otci. Otec bydlel v Tallahassee. Rozhodla se, že nejdřív zavolá raději jemu. Nemohla si vzpomenout na číslo jeho telefonu do kanceláře v autoparku, ale jeho mobil uměla zpaměti. Vzal ho při prvním zazvonění. V pozadí slyšela túrovat motory.

„Emo! Jak se máš?“

To by měla být složitá otázka, ale nebyla. „Dobře, tati. Ale jsem v hotelu Morris. Myslím, že jsem opustila Henryho.“

„Natrvalo, nebo je to jenom nějaký pokusný balonek?“ Nezdálo se, že je překvapený – všechno bral, jak to je, a ona ho za to milovala –, ale zvuk túrovaných motorů nejdřív zeslábl a pak ztichl. Představovala si, že otec vešel do kanceláře a zavřel dveře, a možná vzal do ruky její fotografii, kterou má v rámečku na stole zavaleném spoustou krámů.

„Ještě nevím. Zrovna teď to nevypadá moc dobře.“

„Kvůli čemu to bylo?“

„Kvůli běhání.“

„Běhání?“

Vzdychla. „Vlastně ne. Víš, někdy se stane, že se něco schová za něco úplně jiného. Nebo celou hromadu něčeho jiného.“

„Dítě.“ Otec od té události, které se říká syndrom náhlého úmrtí, jméno Amy nevyslovil. Teď to bylo vždycky prostě jen dítě.

„A způsob, jakým se s tím vyrovnávám. A Henry nechce, abych to dělala takhle. Došlo mi, že bych si ráda zařizovala věci po svém.“

„Henry je dobrej chlap,“ řekl otec, „ale má na věci svůj názor. To nepochybně.“

Čekala.

„Co můžu udělat?“

Pověděla mu to a on souhlasil. Věděla, že bude souhlasit, ale teprve když si ji poslechl až do konce. To vyslechnutí bylo nejdůležitější ze všeho, a to uměl Rusty Jackson dobře. Nevyšvihl se z jednoho ze tří mechaniků v autoparku kolejního kampusu na jednoho z možná čtyř nejdůležitějších lidí tallahasské vysoké (a tohle neslyšela od něj, něco takového by jí ani nikomu jinému neříkal) tím, že by neuměl naslouchat.

„Pošlu tam Mariettu, aby dům uklidila,“ navrhl.

„Tati, to nemusíš. Můžu si uklidit sama.“

„Ale já chci. Důkladný úklid od sklepa až po půdu to tam potřebuje jako sůl. Bylo to tam kruci zavřené skoro rok. Po smrti tvé matky se na Vermillion moc nedostanu. Nějak mi do toho tady nahoře vždycky vleze něco důležitějšího.“

Ani Emina matka už pro něj nebyla Debra. Od pohřbu (rakovina vaječníků) to byla prostě „tvoje matka“.

Ema se skoro zeptala Určitě ti to nevadí?, ale takové věci se říkají, jenom když vám laskavost nabízí nějaký cizinec. Nebo jiný druh táty.

„Budeš tam běhat?“ zeptal se. V jeho hlase přímo slyšela, jak se usmívá. „Je tam dlouhatánská pláž a taky pěkně dlouhá silnice. Jak dobře víš. A nebudeš se muset prodírat mezi lidma. Ode dneška až do října je na Vermillionu klid jako nikde jinde.“

„Budu tam přemýšlet. A taky – snad – se vypořádám se smutkem.“

„Tak to je v pořádku,“ řekl. „Chceš, abych ti zamluvil letenku?“

„To zvládnu.“

„Jistěže. Emilko, není ti zle?“

„Není,“ odpověděla.

„Připadá mi, že pláčeš.“

„Trochu,“ otřela si tvář. „Semlelo se to všechno tak rychle.“ Jako Amyina smrt, mohla by dodat. Provedla to jako maličká dáma: elektronická chůvička ani nepípla. Odcházej tiše, nepráskej dveřmi, říkávala matka často, když byla Ema v pubertě.

„Henry do toho hotelu nepojede a nebude tě obtěžovat, že ne?“

Postřehla lehké, delikátní zaváhání, než zvolil výraz „obtěžovat“, a usmála se i přes slzy, které jí tekly už plným proudem. „Pokud se ptáš, jestli sem přijde a zbije mě… to není jeho styl.“

„Chlap v sobě občas najde jiný styl, když se manželka sebere a opustí ho – klidně si uteče.“

„Henry ne,“ ujistila ho. „Nepatří k lidem, kteří dělají scény.“

„Určitě nechceš nejdřív přijet do Tallahassee?“

Zaváhala. Částečně chtěla, ale…

„Potřebuju trochu času jenom pro sebe. Nejdřív ze všeho.“ A opakovala: „Všechno se to semlelo hrozně rychle.“ Ačkoliv měla podezření, že už se to nějakou dobu chystalo. Možná to bylo zabudováno v genetickém kódu jejich manželství.

„Tak dobře. Mám tě rád, Emilko.“

„Já tebe taky, tati. Děkuju ti.“ Polkla. „Hrozně moc.“

Henry žádné scény nedělal. Ani se jí nezeptal, odkud volá. Henry prostě řekl: „Možná nejsi jediná, kdo potřebuje trochu oddechového času. Možná je to tak nejlepší.“

Odolala nutkání – připadalo jí normální a absurdní zároveň – mu poděkovat. Mlčení vypadalo jako nejlepší volba. To, co řekl vzápětí, ji přimělo blahořečit si, že se rozhodla mlčet.

„Koho si zavoláš na pomoc? Krále autoparku?“

Tentokrát odolala nutkání se ho zeptat, jestli už volal matce. Půjčka za oplátku ještě nikdy nic nevyřešila.

Řekla – doufala, že klidně: „Pojedu na ostrov Vermillion. Táta tam má chatu.“

„Ten plážový domek.“ Skoro slyšela, jak ohrnuje nos. Domky s pouhými třemi místnostmi a bez garáže, stejně jako sladkosti Ho Ho a Twinkies, nepatřily do Henryho hodnotového systému.

Ema řekla: „Zavolám ti, až se tam dostanu.“

Dlouhé ticho. Představovala si, že Henry je v kuchyni, hlavu opírá o zeď, rukou svírá telefonní sluchátko tak pevně, až mu klouby bělají, a bojuje se vztekem. Kvůli těm šesti většinou dobrým rokům, které spolu prožili. Doufala, že to zvládne. Pokud to opravdu bylo to, co si myslela.

Když promluvil, zněl klidně, ale unaveně. „Máš svoje kreditky?“

„Ano. A nebudu je užívat nijak přehnaně. Ale chci svoji půlku…“ Odmlčela se a kousla do rtu. Skoro nazvala jejich mrtvé dítě dítě, ale to nebylo správné. Pro jejího otce možná, ale pro ni ne. Začala znovu.

„Svoji půlku peněz, co jsme odkládali pro Amy na vysokou,“ řekla. „Asi tam nebude nic moc, ale…“

„Je tam víc, než si myslíš,“ přerušil ji. Znovu začal mluvit rozčileně. To konto nezakládali, až když se Amy narodila nebo když byla Ema těhotná, ale už když se o ni začali vůbec pokoušet. To zkoušení byl čtyřletý proces a v době, když Emily konečně počala, už probírali možnosti umělého oplodnění. Nebo adopci. „Ty investice nebyly jen dobré, byly prostě požehnané nebesy – zvlášť softwarové akcie. Mort nás k nim dostal v pravou chvíli a pak se jich zbavil v absolutně nejvýhodnějším momentu. Emo, přece nechceš vytahovat ta vejce z hnízda.“

A bylo to tu zas, už zase jí vykládal, co ona chce.

„Dám ti adresu, jakmile nějakou budu mít,“ řekla. „Se svojí půlkou si dělej, co chceš, ale z té mojí udělej šek.“

„Stále v běhu,“ poznamenal, a i když v ní ten profesionální, věcný tón vyvolal přání, aby byl tady, a tudíž po něm mohla mrsknout další knížkou – tentokrát s pevnou vazbou –, zachovala mlčení.

Nakonec vzdychl. „Poslouchej, Emo, chystám se odsud na pár hodin vypadnout. Přijď a vezmi si svoje šaty nebo co chceš. A na prádelníku ti nechám nějaké peníze.“

Na okamžik se ocitla v pokušení. Pak ji napadlo, že peníze nechávají na prádelníku muži při odchodu od kurvy.

„Ne,“ odmítla. „Chci začít s čistým stolem.“

„Emo.“ Dlouhá odmlka. Uhodla, že bojuje se svými pocity, a při tom pomyšlení se i jí znovu zamlžily oči. „Je tohle konec, děvče?“

„Nevím.“ Usilovně se snažila, aby se jí nechvěl hlas. „Je moc brzo, abysme to poznali.“

„Kdybych musel hádat, asi bych řekl, že ano. Dnešek dokazuje dvě věci. Jednak že zdravá žena dokáže uběhnout pořádný kus cesty.“

„Zavolám ti,“ řekla.

„Za druhé, že živé děti jsou pojítkem, když jde o manželství. Ty mrtvé jsou jako kyselina.“

To bolelo víc než co jiného, protože tím zredukoval Amy na odpornou metaforu. Ema tohle nesvedla. Ona by něco takového nikdy nedokázala, o tom byla přesvědčená. „Zavolám ti.“ A zavěsila.

3

Ostrov Vermillion spočíval

jako ve snách, téměř opuštěný.

Takže Emily Owensbyová běhala nejdřív jen na konec příjezdové cesty, pak z kopce dolů ke Kozyho Rychloprodejně a potom po atletické dráze Jihoclevelandské vysoké školy, až doběhla do hotelu Morris. Vyběhla z manželství jako žena, která si jen tak v sandálech odskočí, ale dojde k závěru, že je na čase opravdu vzít roha. Pak běžela (s pomocí Southwest Airlines) do Fort Myersu na Floridě, kde si půjčila auto a odjela na jih do Naples. Ostrov Vermillion spočíval pod rozpáleným červnovým sluncem jako ve snách, téměř opuštěný. Od zvedacího mostu po příjezdovou cestu k otcovu domu vedla souběžně s pláží silnice dlouhá tři kilometry. Na konci té příjezdové cesty stál nenatřený plážový domek jako přenesený ze slumu, s modrou střechou a oprýskanými modrými okenicemi zvenčí, s klimatizací a komfortem uvnitř.

Když vypnula motor svého nissanu z Avisu, jedinými zvuky zůstalo burácení vln na prázdné pláži a kdesi poblíž poplašený pták, který pořád dokola křičel: A-ou! A-ou!

Ema si opřela hlavu o volant a pět minut brečela, aby ze sebe dostala všechen ten stres a hrůzu posledního půl roku. Aspoň se o to pokusila. V doslechu nebyl nikdo kromě toho áchajícího ptáka. Když se vybrečela, sundala si triko a všechno otřela: sopel, pot, slzy. Utřela se dočista až po vršek hladké šedé sportovní podprsenky. Potom zamířila pěšky k domu a pod teniskami jí praskaly mušle a kousky korálu. Shýbla se, aby vytáhla klíč z krabičky od větrových pastilek schované pod stále šaramantním trpaslíkem, byť s vybledlou červenou čepičkou, a v tu chvíli ji napadlo, že ji už víc než týden nebolela hlava. Což bylo dobré, jelikož svůj zomig nechala skoro dva tisíce kilometrů daleko.

Za čtvrt hodiny už v šortkách a starém otcově triku běžela po pláži.

Na další tři týdny se jí život maximálně zjednodušil. K snídani pila kávu a pomerančový džus, k obědu si dávala pořádnou porci zeleninového salátu a k večeři si pochutnala na nějaké hotovce od Stouffera, obvykle těstoviny se sýrem nebo sekaném hovězím, co se uvaří v sáčku a pak se namaže na topinku – její otec tomu říkal sračka na šindeli. Karbohydráty jí přišly vhod. Ráno, dokud se neoteplilo, běhala bosá po pláži těsně kolem vody, kde byl písek pevný, mokrý a skoro bez škeblí. Odpoledne, když bylo horko (a často se přihnala přeháňka), běhala po silnici, která byla skoro celá krytá stromy. Někdy promokla. To pak vyběhla do deště, často s úsměvem a někdy přímo rozesmátá, a když se vrátila, stáhla ze sebe na chodbě oblečení a naházela promáčené šaty do pračky, která byla – jak příhodné – jenom tři kroky od sprchy.

Nejdřív běhala tři kilometry po pláži a kilometr a půl po silnici. Po třech týdnech běhala čtyři a půl kilometru po pláži a tři po silnici. Rusty Jackson rád nazýval své útočiště Rákosovou chýškou podle jakési staré písničky. Stála na nejsevernějším konci a nic podobného se na Vermillionu nenacházelo. Všechno ostatní zabrali boháči, superboháči a na nejjižnějším konci, kde se tyčila tři nóbl panství, absurdní boháči. Kolem Emy při běhání po silnici občas projížděly dodávky s naloženými údržbářskými stroji, ale osobní auto málokdy. Domy, které míjela, byly všechny zavřené, příjezdové cesty přehrazené řetězem a tak zůstanou nejméně do října, kdy se jejich majitelé začnou courat zpátky. Začala si pro ně v duchu vymýšlet jména: ten se sloupy byl Tara, dům za vysokým plotem ze železných mříží byl Klub Fed, ten velký za ohavnou šedou betonovou zdí byl Lékovka. Jediný další malý dům, schovaný za palmičkami a palmami, nazvala Trpasličí – představovala si, že si v něm sezónní obyvatelé pochutnávají na trpasličích koláčcích.

Na pláži občas zahlédla dobrovolníky z Želví hlídky a brzy je zdravila jménem. Oni jí odpovídali „Ahoj, Emo!“, když probíhala kolem. Málokdy se tu objevil někdo jiný, ačkoliv jednou nad ní prolétl vrtulník. Cestující – mladý muž – se vyklonil ven a zamával jí. Ema mu taky zamávala, ale obličej měla bezpečně maskovaný stínem kšiltu své univerzitní čepice.

Na nákupy jezdila do Publixu osm kilometrů na sever po silnici číslo čtyřicet jedna. Cestou domů se často zastavila v knižním antikvariátu Bobbyho Tricketta, mnohem větším než tatínkova malá skrýš, ale pořád ještě v podstatě plážovém domku. Tam si kupovala stará brožovaná vydání detektivek od Raymonda Chandlera a Eda McBaina, jejichž stránky byly v rozích tmavě hnědé a uprostřed zažloutlé, a voněly líbezně a nostalgicky jako starý Fordův dřevěný stejšn, který jednou viděla kodrcat se po jedenačtyřicítce se dvěma zahradními židlemi přivázanými ke střeše a rozdrbaným surfovacím prknem trčícím zezadu. Nebylo nutné si kupovat žádného Johna MacDonalda, protože otec měl v knihovničce z beden od pomerančů nacpanou celou sbírku.

Ke konci července běhala devět a někdy deset kilometrů denně, prsa se jí zmenšila na nepatrná jadérka a zadek téměř zmizel, a dvě tátovy prázdné police se zaplnily knížkami, které měly tituly jako Mrtvé město nebo Šest špatných věcí. Televize večer nikdy neběžela, ani kvůli předpovědi počasí. Monitor otcova starého počítače zůstal temný a noviny si nekupovala vůbec.

Otec jí volal každý druhý den, ale přestal se jí vyptávat, jestli nechce, aby se „urval“ a přijel za ní, protože mu pověděla, že až bude moci a chtít ho vidět, tak mu to poví. Zatím ho ujistila, že nemá sebevražedné nálady (pravda) ani deprese (to pravda nebyla) a že dobře jí. To Rustymu stačilo. Vždycky k sobě byli upřímní. Také věděla, že v létě má otec pokaždé nejvíc práce – všechno, co se nedá udělat, když se studenti toulají po kampusu (kterému celý život říkal továrna), se muselo stihnout mezi 15. červnem a 15. zářím, kdy tam nepřebýval nikdo kromě frekventantů letních kursů a účastníků akademických konferencí, pokud tam správa koleje dokázala nějaké nalákat.

Navíc měl přítelkyni. Melody, tak se jmenovala. Ema proto za ním nerada jezdila – bylo jí z toho divně –, ale věděla, že díky Melody je její otec šťastný, tak se na ni vždycky přeptala. Fajn, odpovídal otec neměnně. Mel je prostě primovní.

Jednou zavolala Henrymu a podruhé zavolal Henry jí. Ten večer, kdy volal on jí, si byla Ema docela jistá, že je opilý. Znovu se jí zeptal, jestli se rozešli, a ona mu zopakovala, že neví, ale to byla lež. Tedy pravděpodobně to byla lež.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Za soumraku.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.