© Renata Šindelářová, 2020

Obálka © Jana Sádriková, Jiřina Zusková 2020

© Šindelářová Renata - Literární strom, 2020

ISBN 978-80-906902-9-5 (epub)

ISBN 978-80-907928-0-7 (mobi)

Středa 26. dubna, 8:12

„Andělé opravdu existují. Chodí za mnou každý den a povídají si se mnou,“ trval si na svém šestiletý Leo. „Ale nikdo kromě mámy a tety Lucky mi to nevěří.“ Ze zdánlivě klidného hlasu trčely ostny podrážděnosti. Podíval se na psychologa. „A ty? Ty mi věříš?“

„Já ano. Věřím, že je vidíš,“ ujistil ho Robert. „Přestože přiznávám, že já jsem nikdy žádného neviděl.“

Dětská fantazie je bezbřehá. Vytváří v myslích dětí bájné bytosti, mluvící zvířata, fiktivní kamarády. U předškoláka zcela běžný projev. Pokud ovšem přetrvává ještě ve školním věku, je příhodné ověřit, zda se stále jedná o nevinný projev fantazie, nebo má dítě nějaký psychický problém. Jen opravdu vzácně by se mohlo také jednat o známku duševní nemoci.

„A v tom je právě ten problém,“ konstatoval Leo velmi vážným tónem. „Nikdo jiný je nevidí.“

Byl to chytrý kluk, vystihl to přesně. „Proč myslíš, že je vidíš jen ty?“

„Jednou jsem se jich na to ptal a řekli mi, že kdo je nevidí, ten na to ještě není připravený. Sám tomu nerozumím. Jak připravený? Na co přesně?“  Podíval se na Roberta zpytavě, byl zvědavý na jeho reakci.

„Rád bych se o nich dozvěděl víc,“ reagoval psycholog. „Jak s tebou komunikují? Slyšíš také jejich hlasy?“

„Jak se to vezme, mluvíme spolu jenom v duchu. Ty bys je třeba neslyšel, i kdyby mi něco říkali právě teď,“ vysvětloval trpělivě Leo.

„Musíš si je přivolat, nebo k tobě přicházejí sami?“

„Jak kdy,“ odvětil. Psycholog teď postřehl, že začal jednou nohou lehce kopat do protějšího křesílka.

„A o čem spolu hovoříte?“ položil další otázku.

Leo pokrčil rameny. „To je různý.“ Jeho pohled sklouzl někam do prostoru, kde začala zvídavá očička vyhledávat zdroj zábavy. Rozhovor ho  začínal nudit. Robert musel změnit taktiku. „Líbí se ti tady něco?“ zeptal se. „Rozhlédni se tu. Cokoliv se ti bude líbit, můžeš si vzít do ruky.“

Leo vstal. Prošel se po místnosti, vše si zběžně prohlédl a nakonec se zastavil u knihovny. „Ty jsi tohle všechno přečetl?“ vyslovil otázku.

Byl mnohem vyzrálejší než děti jeho věku. Většina z nich by sáhla po nějaké hře či hračce z poličky. A obzvláště pak ti s nadměrnou fantazií!

„Ano, všechno,“ odpověděl mu.

„A jak dlouho ti to trvalo?“

„Nikdy jsem to nepočítal, ale určitě několik let.“

„Andělé mají také knihovny,“ zamyslel se hoch.

„Čtou ti z nich někdy?“ napadlo Roberta.

Leo se zasmál. „Ne, to ani nejde. Vypadají úplně jinak. Spíš jako paměť v počítači. Ty knihy se nedají číst, dá se na ně jenom vzpomenout.“

Zajímavá představa. Leo si ve své mysli vytvořil nejen anděly, ale celý fiktivní svět. „Andělé jsou určitě velmi moudří.“

„Mnohem víc než to. Oni vědí úplně všechno. Tím myslím opravdu úplně všechno!“ zdůraznil. „O planetě i lidech. Co koho trápí, jaké má nemoci, kdo kdy zemře, co se mu kdy stane. Dneska ráno na mě jeden z nich  křikl, abych dával pozor, když jsem běžel ze schodů. Tak jsem trochu zpomalil. No a pak jsem šlápl na kousek lega a málem jsem se přizabil. Ale naštěstí jsem to ještě vybral!“

Leo nyní Robertovi názorně předvedl, jak to probíhalo, a rozchechtal se u toho.

„Vždycky na tebe dávají pozor?“ dedukoval psycholog.

„Jo. Taky mě upozorňují na různé věci. Třeba že mají lidi barvy a tak.“

„Že mají lidi barvy?“

„Přece auru,“ vysvětlil klučina. „Jako na obrázku jogína. Ale většinou není tak hodně barevná, ve skutečnosti převažuje jedna barva nad ostatními.“ Leo se na psychologa zkoumavě zadíval. „Ta tvoje je třeba hodně dozelena.“

Obrázek jogína určitě viděl malý Leo doma, tím si byl Robert jist. Velmi dobře znal jeho maminku, Bianku, cvičitelku jógy. Leo je očividně velmi výrazně ovlivněn jejím životním stylem, chápáním světa.

„Můžeš mi nějakého anděla nakreslit? Rád bych viděl, jak vypadá,“ požádal svého malého klienta. Věděl, že Leonardo velmi často a rád kreslí.

Chlapec pookřál. Jako by si oddechl, že má výslech za sebou. „Tak jo,“ souhlasil a hned zabrousil ke stolku, kde byly připraveny čisté papíry a sada ořezaných pastelek. Sedl si a zaváhal. „No jo, ale koho?“

„Třeba toho, který tě ráno varoval na schodišti,“ navrhl Robert a přisunul Leovu židličku blíž ke stolku.

Za chvilku se z čar na papíře vyloupla modrá okřídlená postava s kulatým předmětem v jedné ruce a špičatým v druhé.

Robert se nad obrázkem zamyslel. „Vypadá trochu jako rytíř,“ řekl.

„Protože má meč a štít,“ vysvětlil Leo. „Ale on nikoho nezabíjí. Archanděl Michael naopak všechny chrání. “

Robert si vybavil, že podobných obrázků archanděla Michaela vlastně na internetu viděl dost a dost. S tou Leovou fantazií to asi nebude tak horké, jak se jeho paní učitelka obává. Leo v podstatě jen duplikuje, co někde viděl nebo mu někdo řekl. Možná jen chce na sebe upozornit, být něčím zajímavý. Trpí nedostatkem pozornosti? „A kde všude tě ti andělé navštěvují? Jenom doma, nebo i ve škole?“ zeptal se ho.

Klučina pokrčil rameny. „Chodí za mnou, kdykoliv se jim zachce.“ Podíval se psychologovi do očí.

Fyzicky byl Leo věrnou kopií svého otce. I toho Robert z dřívějška dobře znal, pracovali spolu v jedné společnosti. Leův otec Tomáš byl tehdy realitní makléř a víc než na emocích mu záleželo na penězích. Byl velmi zdatný manipulátor a lhář. O syna se vůbec nezajímal. Věděl sice o jeho existenci, ale odmítl se na jeho výchově či zabezpečení jakkoliv podílet.

Pro Leonardovu diagnózu to mohlo být důležité. Neúplná rodina. Chybějící otec navíc vykazuje četné rysy sociopatického chování, což sice dědičné není, ale jisté dispozice ke lhaní tam být mohou. Matka se zase netají spirituálními zážitky, což má na výchovu vliv určitě. Chlapec by mohl kupříkladu spět k bájné lhavosti.

Vyloučit samozřejmě musí případné známky schizofrenie, což nebude těžké, Leo nepůsobí jako duševně nemocný. Dobře se orientuje, je vyrovnaný a soustředěný, jeho kognitivní schopnosti odpovídají dokonce vyššímu než reálnému věku.

Na druhou stranu je tím spíš nelogické, aby tak zralé dítě ještě ovlivňovala dětská fantazie. Leo je zkrátka zapeklitý příklad, psychologický oříšek.

Velmi silně ho ovlivnila jeho matka, tím si byl Robert jist.

Ti jeho andělé mohli znamenat, že hoch v sobě s něčím zásadním bojuje. Hledá u mystických bytostí pomoc. Jenomže co ho tak moc trápí?

„Já nejsem nemocný,“ vyhrkl najednou Leo. „Ani si nevymýšlím, jak říká paní učitelka.“

To si ostatně nemyslel ani Robert. Opravdu věřil, že Leo popisované bytosti vidí. Rád by jen přišel na to, proč. Na co mají ukázat, k jakému problému mají vést.

„Myslíš, že za maminkou chodí tihle andělé taky?“ zeptal se hoch.

„Taky. Za maminkou i dalšími lidmi,“ odvětil Leo a zasmál se. Pak zvážněl. S důležitou trpělivostí začal psychologovi vysvětlovat: „Oni jsou tu pořád. Všude kolem nás. Obývají celou planetu, celý vesmír. Jenom je prostě málokdo vnímá. Mamka říkala, že nejsem úplně sám, ale že je nás málo.“

Jako by si na chvíli vyměnili role. Teď byl Robert dítětem, jemuž je třeba vyložit, jak se věci mají.

Znovu myslel na prostředí, ve kterém chlapec vyrůstá. Výchova plná duchovní osvícenosti, meditací a jógy. Jeho matka Bianka věří v posmrtný život a reinkarnaci. To stylu chlapcových vizí odpovídá, i když to není totéž. Musí prostě existovat důvod, proč si Leo k sobě anděly povolává. Proč volá jeho nitro o pomoc?

„A tvoje maminka je vnímá stejně jako ty?“ zeptal se zase Robert. Potřeboval rozšifrovat hlavně vztah mezi nimi dvěma.

„Málokdy,“ vrtěl Leo hlavou. „Za maminkou chodí spíš jenom...“ Chlapec se zarazil. Viditelně zapochyboval, zda může Robertovi plně důvěřovat, ale nakonec větu váhavě dořekl: „... mrtví.“

Vyslovil to možná jen proto, že věděl, že tohle není pro Roberta žádná novinka. Chlapec byl náhodou přítomen části rozhovoru, který se odehrál  krátce po pohřbu Robertovy ženy Sylvy. Robert byl v tom okamžiku schopný věřit čemukoliv, co by mu Bianka nakukala, jen aby pro něj nebyla Sylvina smrt tak nesnesitelně definitivní. Hovořil s Biankou o Sylvině posmrtném vzkazu.

„Ty také mluvíš s mrtvými?“ zeptal se teď malého Lea.

„Párkrát jsem s nimi mluvil. Ale poprosil jsem je, aby za mnou už nechodili. Bylo mi z toho moc smutno.“

„Takže jestli tomu správně rozumím, tak ty i maminka dokážete mluvit s mrtvými, ale za tebou ještě navíc chodí i andělé,“ shrnul Robert. To znamená, že Leo vypadá jako schopnější než jeho maminka. Tím by se potvrdila touha po pozornosti. Všimni si mě, mami, pochval mě! Podívej se, co ještě umím!

„Ale o to přece vůbec nejde!“ přetrhl Leo tu ideovou nitku. Docela upřímně se u toho rozčílil, tváře mu zrudly. Rozhořčenost jeho slov dokazovala, že správně zachytil směr Robertových myšlenek.

„Dobře,“ stáhl se raději. „Jenom se to celé snažím pochopit.“

Za těch šest let, po které se aktivně věnuje klinické dětské psychologii, stihl poznat, že většina dětských problémů spočívá v rodině. Nemusí se pokaždé jednat o její zásadní nefunkčnost, někdy může problém způsobit zcela banální problém, který dítě těžko snáší. Nejčastěji to bývá příchod nového sourozence a související rozdělení pozornosti rodičů na obě děti. Nebo rodičovské hádky. Přestěhování. Smrt milované babičky. Je tolik možných důvodů k dětské bolesti, aniž by musely přijít na řadu ty nejstrašnější – zneužívání, domácí násilí, psychická porucha.

„Jde o to, že nám oběma nikdo nevěří,“ vysvětlil Leo. Zněl dost podrážděně. Měl s tím svou zkušenost. Obhajoval se. Zaštítil se, stáhl ramena. Nenarazili právě na nějaký vnitřní zámek? Co za ním mohl Leo skrývat? Zlou vzpomínku? Křivdu? Do třináctých komnat svých duší vždycky zametáme problémy, které nás natolik zranily, že už o nich nechceme přemýšlet.

Robert si vybavil Biančina slova, se kterými mu dnes Lea přivedla.  „Robine, já vím, že Leo nezapadá do tabulek, ale není ani cvok, ani lhář. Vždyť přece ty sám nejlíp víš, že všechno v životě se nedá vysvětlit, popsat běžnými slovy. Že se jen těžko dá určit, co vlastně je a není normální. Že dnešní normální je chápáno spíše jako průměrné. A Leo by neměl být trestaný za to, že vnímá věci, které ostatní nechápou. Buď k němu vstřícný, prosím tě.“

„To je samozřejmé, Biani,“ ujistil ji Robert, zatímco hleděl do jejích nádherných očí. „Neboj, z empatie jsem měl vždycky za jedna,“ vtipkoval se spikleneckým mrknutím. Tolik jí to slušelo! Nerad si to přiznával, už kvůli úctě k Sylvě, vždyť ty dvě se spolu kamarádily, ale Bianka ho nesmírně přitahovala.

Plynule přešel do profesionální roviny. „Ovšem kdybych nějaký problém zjistil, nemohu předstírat opak. Aby bylo mezi námi jasno.“ Samozřejmě doufal, že k ničemu takovému nedojde. Kdyby ano, musel by Biance doporučit jiného psychologa. Jejich osobní spřízněnost mohla ovlivnit jeho profesionální úsudek.

Leova matka se usmála. „Jistě. O to strach nemám. Leo je psychicky zcela zdravý a určitě nelže. Tím jsem si jistá.“

Středa 26. dubna 17:05

Právě když Lucka vylezla z obchodního domu, ruce plné tašek, Sofinku za zády, zastavila ji dvojice postarších cizinců, která se ptala na cestu do nedalekého průhonického zámku. Před sebou drželi rozloženou mapu jako neposedný paraván a hlasitě se dohadovali, kde přesně stojí a kudy tam mají jet. Lucka se v duchu podivila, že dnes ještě někdo cestuje bez navigace, ale sklonila se nad mapou, kterou ti dva umístili na kapotu auta.

Dceři, která dál poskakovala po parkovišti, poručila: „Nikam nechoď!“

„Já vím kudy, mami!“ oponovala malá nezbednice a samozřejmě pokračovala k autu. Poslední dobou byla dost paličatá. V obchodě se třeba zastavila u regálu, kde si pro sebe cosi vyhlédla, a odmítala jít dál, dokud nedostane, co chce. Lucka si s ní někdy nevěděla rady. Nedařilo se jí dítěti vysvětlit, že nemůže mít všechno, co si zamane. Takže občas následoval přesvědčivý dramatický výstup hodný Oskara.

Když ještě bezdětná Lucka sledovala podobnou scénu sehranou jinými ženami a dětmi, byla přesvědčená, že stačí dát prckovi dostatečně najevo svou autoritu – a on to vzdá. Teoretičtí rodiče bývají tak naivní! V reálu to  probíhalo úplně jinak. Poté co Lucka Sofinku okřikla, začala holčička ječet ještě víc. Stejně tak když ji plácla přes zadek. Ani domlouvání nezabíralo. Jediný způsob, jak citové vydírání jakžtakž ustát, byla přísná ignorace. „Řekla jsem ne, a to platí. Až se vyvztekáš, najdeš mě tamhle za tím rohem.“ Ale i k tomu si Sofi časem vymyslela zlepšovák. Začala za Luckou chodit jako ocásek, pak ji tahala za oblečení, aby si vynutila pozornost, a brečela dál.

Zkrátka pokud se Sofinka rozhodla, že poběží napřed, neměla Lucka, ověšená taškami a bezradnými turisty, žádnou šanci jí to rozmluvit.

„Sofi, počkej na mě!“ křičela za dcerou celkem zbytečně. Nebylo to daleko, dvacet třicet metrů. Rychle vysvětlovala cizincům cestu, momentálně komplikovanější o objížďku kvůli opravě silnice, a pohledem kontrolovala, zda Sofi neztratila směr. Její pětiletá dcerka se jí právě ztratila z dohledu, ale ještě před okamžikem skutečně mířila k jejich autu.

Cizinci se teď ptali na Aquapalace. Dojdou tam odtud z parkoviště pěšky? Samozřejmě že ano, stojí přímo tamhle, ukázala Lucka.

Znovu se otočila za dcerou. I kdyby dívku mohla ještě z tohoto úhlu spatřit, výhled jí znemožnil parkující autobus. Začínala v sobě cítit nervozitu. Nejspíš zbytečně. Klasická mateřská panika. Pět sekund máte dítě z dohledu a už se vám před očima vyvíjí hrůzné scénáře, co všechno se může stát: vrazí do ní auto, sama si vleze pod autobus, někdo ji popadne a odveze. Lucka zvedla tašky, které předtím musela odložit.

Staroušky zajímalo, kolik stojí vstupné a jak dlouho mají otevřeno. Začínala být na ty dva naštvaná. Sakra, když někam jedu, tak si to snad zjistím dopředu, ne? Nebo to neřeším a prostě se to dozvím rovnou na místě. Plácla nějaký odhad a pak svou kostrbatou anglickou výslovností překotně vysvětlila. „Promiňte, nemám čas. Jsem tu s dítětem.“ Začala i s taškami couvat. Dvojice sice chápavě přikývla, pak ale vypálila poslední otázku, co je vidět na zámku. Sakra, to už si vážně dělají srandu. „Je tam krásná botanická zahrada,“ blekotala, ale dál se s nimi nezdržovala. Plná nervozity vyběhla směrem k místu, kde zaparkovala.

Podobné situace snášela opravdu dost těžce. Opičí matka, smály se jí některé free kamarádky, ale nedokázala si pomoci. Měla o Sofinku trvalý strach. Všude kolem vnímala nebezpečí. Bála se dcerku pustit samotnou před dům, na zahradu s bazénem, doslova trnula při hrátkách na dětském hřišti. Nejraději by ji při každé činnosti držela za ruku. Uvědomovala si, že to už trochu přehání. Pupeční šňůru zatím nepřestřihla.

Rozčíleně dcerce v duchu slibovala, jak jí za tenhle obrovský strach vyčiní. Jak to, že ji zase neposlechla a běžela napřed? Tohle není poprvé!

Prodrala se davem německé omladiny vylézající z autobusu. Pohled k autu – Sofinka nikde. Hrklo to v ní. Bezradně se rozhlížela. Klid, klid, tohle už párkrát zažila, že ji ztratila na minutku z dohledu. Nikdy o nic nešlo, plašila zbytečně. Jednou dokonce překazila dceři hru na schovávanou, když se ji vydala hledat do hradu na dětském hřišti. Sofinka se kvůli tomu příšerně vztekala a Lucka pak musela Danielovi slíbit, že s tím svým nepřekonatelným strachem o jejich jediné dítě začne něco dělat.

Se vzrůstající panikou, která v ní zmateně pulzovala, se rozeběhla k autu. Tašky, které ještě před chvílí vnímala jako těžké a překážející, najednou vůbec v rukách nevnímala. Sofi se asi bude schovávat vzadu za kapotou. Oběhla vůz, tašky mrskla do kufru – jaká ironie, ztratí dítě, hysterčí, ale stejně má čas na úklid tašek! Vyděsilo ji to, hned tu myšlenku zapudila. Ne, zase ji najde, jako vždycky! „Sofinkó! Kde se schováváš? Už to není sranda, tak vylez! Sofinko? Mám pro tebe překvapení, pojď sem, něco ti ukážu!“ Loudila z dcery odezvu, jako by byla nějaký úchyl. Lákala ji na cukrátka. A sekundy utíkaly. Sbíhaly se do minut.

O kousek dál stál telefonující chlap. „Neviděl jste tady běžet malou holčičku?“ křikla na něj – a bylo jí úplně jedno, že se chová dost neomaleně. Muž ale její slova sna vůbec nevnímal, jen vlastní vyrušení. Gestikulací jí naznačil, že je úplně blbá, a otočil se k ní zády.

Začínala být zoufalá. Sofi přece nemohla zničehonic takhle zmizet. Musela být někde blízko. Vždyť za tak krátkou chvíli by nedošla ani... Lucka se rozhlédla ve snaze zachytit dceřinu světlou hlavičku a pohled jí padl na nedaleké KFC. Vybavila si, že se holčička předtím ptala, kdy zase půjdou na kuřátko. Vydala se tam.

Hrudník se jí svíral, ale nohy naštěstí poslouchaly. Proběhla prodejnu, záchody, vlezla i na pánské, pak to celé ještě jednou dokola. „Sofinko?“ volala pořád dokola. „Sofinko!“ Lidé se po ní začínali otáčet.

„Hledáte dítě?“ ptala se soucitně jedna žena, „jak vypadá?“ Ale ani ona, ani nikdo další pětiletou blondýnku v modrých šatičkách nespatřil.

Tvářili se účastně, radili jí, ať zavolá policii, vehementně gestikulovali, ohlíželi se po ní, ale pak se automaticky vraceli ke svému původnímu plánu. Pro ně to zůstane jen zajímavou odpolední historkou, zatímco ona...

Běžela zpátky k autu. Možná se jí ta malá nezbednice předtím jenom schovala a teď čeká u vozu a podupává nožkou, kam se jí to maminka zaběhla! Ať to tak je, prosím!

Ale není. Nadávala si, že nedávno smetla ze stolu Danielův nápad, že dcerce pořídí mobilní telefon. Až půjde do školy, stejně se s ním bude muset naučit. Lucka ale nesouhlasila, zdálo se jí to brzy. Teď by jí mohla na telefon zavolat. Podle signálu by se také nejspíš dalo zjistit, kde se pohybuje. Sakra!

Mozek jí přestával sloužit. Začala panikařit. Popadla za ruku telefonujícího chlapa a zařvala: „Ztratila se mi dcera!“ Muž konečně pochopil naléhavost situace. Uťal hovor. „Cože? Vy hledáte dceru? Jak je velká?“

Panika jí nepříjemně bušila do spánků. „Musela kolem vás projít. Pětiletá holčička v modrých šatech. Asi takhle velká, blond vlasy. Viděl jste ji?“

„Neviděl,“ odvětil a výraz v jeho obličeji vypadal tak vážně, až to Lucku vyděsilo. Najednou si byla jistá, že se Sofince stalo něco strašného. Už ji nenajde. Už ji nikdy neuvidí! Zavrávorala.

Muž ji chytil v podpaží. Pokládal jí spoustu otázek. „Jak je to dlouho? Kde jste ji viděla naposledy? Utíká vám často? Jak se jmenuje?“

Odpovídala mu překotně, zmateně, skřípavě. Hrdlo se jí stáhlo tak silně, že měla problém vydat srozumitelný zvuk. Pak ji něco napadlo. Náhle se vzpamatovala, popadla nový dech, rozeběhla se k autobusu. Začala halekat na bandu německých výlupků, kteří se právě chystali vyrazit do obchoďáku. Chvíli trvalo, než zaujala jejich pozornost, pak začali mluvit jeden přes druhého. „Kleines Mädchen – blondes Haar – blaues Kleid,“ neslo se davem. Hlasy Němců splývaly do jednolitého šumu, přestala rozeznávat jednotlivá slova. Jako by stála uprostřed hejna křičících racků. Zbytečně ztracený čas.

Vrátila se k autu, kde telefonista obcházel okolí parkoviště a volal Sofinčino jméno. Byla mu vděčná, přestože to nepomáhalo. Chtělo se jí brečet, ale všechny slzy jako by v ní ztvrdly na beton. Uvnitř celá hořela. „Budu muset zavolat na policii,“ řekla cizím hlasem, který jako by jí vůbec nepatřil. Muž jí automaticky podal svůj přístroj. Dobrý nápad, bude to rychlejší, ten svůj má někde na dně kabelky v kufru auta.

Vytočila číslo. Když uslyšela hlas, s hrůzou přiznala: „Ztratila se mi dcera!“ Nebylo to oznámení, ale zoufalý výkřik. S několikanásobnou ozvěnou jí rezonoval v hlavě. Pak blekotala. „Sofie... pět let... asi deset minut... na parkovišti... nákupní zóna v Čestlicích.“ Když dotelefonovala, mozek se vypnul. Podlomily se jí nohy. Ztratila vládu nad svým tělem. Upustila telefon a sesunula se k zemi. Proč jí vlastně ještě bije srdce? Proč se nezastavilo? Už ho nejspíš nebude potřebovat…

Odkudsi zdálky vnímala zmatek, slyšela mužský hlas, který ji nabádal, aby vydržela, že tu za chvíli budou. Kdo tu bude? Policajti? Záchranka? Měli by spíš přijet pohřebáci, tak to pro ni bude nejlepší. Přesto ze sebe vydrala škrábavé „děkuju“. Pak už vnímala pouze prázdnotu.

Kdysi se jí Daniel ptal, co by chtěla říci jako poslední slova před smrtí. A ona mu odpověděla: „Chtěla bych říct děkuju.“ Teď se ale vůbec necítila tak, jak si představovala, že se při tom bude cítit. Ani ždibec vděčnosti či dojetí, byla úplně prázdná. V transu. Vnitřní obranný mechanismus vypnul jakékoliv pocity. Změnil vjemy.

Jako by vystoupila ze svého těla a vznášela se kolem něho v nezachytitelném prostoru. Emoce zůstaly venku. Zvláštní stav. Hýbáte rukou a ona vlaje v prostoru s vteřinovým zpožděním. Víte, že jste někde tady, ale přitom nevíte kde. Vaše ústa automaticky odpovídají na otázky, vaše tělo se dokáže přesunout z místa na místo, a přece jako by jím pohyboval někdo jiný, nějaká cizí osoba, která vás ovládá páčkami.

Ten muž jí cosi říkal. Nevnímala obsah slov, ale z nějakého důvodu ji jeho hlas držel při vědomí. „… se ukáže... ji najdou... nebojte... uvidíte,“ registrovala útržky vět. Na nitce falešné naděje ji zvolna přitahoval zpět do přítomnosti. Polkla. „Myslíte, že... ji najdou?“ vzhlédla k němu.

„Určitě,“ ubezpečil ji. Odsouhlasil by nejspíš cokoliv, čím by ji udržel při vědomí. Ale on se vrátí do bezpečí svého klidného života a vzpomínka na dramatickou chvíli vybledne... Přesto se pokusila jeho slib v sobě zhmotnit. Třeba Sofi najdou. Rozeběhla se někam, kde si teď hraje, nebo se tu nějak zamotala a někde za rohem  pláče.

Lucka se trochu vzpamatovala. Rozostřené vnímání se pomaličku vracelo do normálu. Byla schopna vnímat své tělo sedící na obrubníku, možná zvládne ovládat i svůj hlas. Tamhle přijíždějí policisté. Třeba budou úspěšnější než ona. Pokusila se vstát. Trochu se motala, ale muž ji přidržel.

Policisté se jí ptali, za kým by Sofinka šla, kdyby hledala útěchu. Za babičkou, kamarádkou? Lucka je ujistila, že to by neudělala. Netroufla si sama nastoupit do autobusu. Loni ji skříply dveře, když se nečekaně rozběhla za ztracenou hračkou z kinder vajíčka, a od té doby měla z hromadné dopravy hrůzu. Stoprocentně by se nevydala na vlastní pěst po městě.

„Pozná bezpečně vaše auto? Jezdí někdy i jinými auty?“ pokládal jí policista další otázky. Co když omylem nastoupila do cizího vozu? Aha, to ji nenapadlo. Sofi znala modrý rapid Danových rodičů a Danielův služební hyundai šedé barvy. Jak moc ale bylo pravděpodobné, že by si cizího dítěte na sedačce nevšiml majitel vozu? Že by Sofi nezačala ječet poté, co by do vozu nastoupil on místo osoby, kterou zná? Ne, to zkrátka není pravděpodobné! „Musí být někde tady,“ ujišťovala nahlas sebe i policistu.

Potom se všechno odvíjelo neuvěřitelně rychle. Pořád na ni někdo mluvil. Celé okolí důkladně prohledali. Přidalo se i pár náhodných kolemjdoucích, najednou všichni chtěli pomáhat, v některých poznala lidi, které předtím oslovila, zůstali možná ze soucitu, možná kvůli senzacechtivosti.

Když ji později policie vyzvala, aby s nimi jela na služebnu, začala se bránit. „Ne! Zůstaneme všichni tady a budeme hledat!“

„Je tu spousta našich lidí, podívejte,“ uklidňovali ji. „Vyhlásíme celostátní pátrání. Zapojíme veřejnost. Uděláme vše, co je v našich silách, abychom vaši dceru našli. Ale vy teď uděláte nejlíp, když půjdete s námi.“

Středa 26. dubna 22:38

Když se Daniel podíval své zničené ženě do očí, pocítil obrovskou potřebu ji obejmout. Udělal to. Lucka mu visela v náruči jako neforemný batoh. Také si připadal příšerně, ale jeho manželka se změnila v bezduchou loutku. Její pohled zmrtvěl, ústa mlčela, pohyby působily vratce. Ještě nikdy neviděl žádného člověka v tak příšerném stavu. Dokonce ani jeho umírající starý děda nevypadal tak uboze, ze ztrhané tváře mu sálalo smíření. Z Lucky sálala bezradná zoufalost, nasytila jí mysl po okraj.

Policejní psycholog jí prý dal nějaké prášky na uklidnění. Těžko říct, jestli po nich vypadala lépe, nebo ne. Připadalo mu, že horší to být předtím už nemohlo. Ale možná ano, nedokázala se prý chvílemi vůbec nadechnout. Nyní působila zničeně, ale svým způsobem klidně, odevzdaně. Během jízdy dokonce trochu podřimovala. Musela být příšerně unavená.

Vnímal obrovskou, dvojnásobnou starost. O obě ženy svého života.

Doma zamířil na své placené místo v podzemních garážích. Prováděl zautomatizované pohyby, nesoustředil se. Samozřejmě si nadjel málo. Musel trochu couvnout a zajet na místo znovu. Zamrazilo ho. Představa, že už vždycky bude mít tenhle prázdný pocit v mysli, když tady bude parkovat, byla nesnesitelná. Najednou měl pocit, že potřebuje zvracet.

Lucka mlaskla a on se na ni podíval. Pohled na ni ho vrátil do reality. Měla otevřené oči, bezduše zírala před sebe. Potřebovala jeho pomoc. Vzpamatoval se. Vystoupil a obešel auto, aby své ženě pomohl ven.

S heknutím vylezla a stočila se mu do náruče jako nemohoucí stařenka. Chytil ji pod paží a pomalu postupovali dovnitř domu. Gravitace je oba neuvěřitelně táhla k zemi. Shrbeně se šourali vpřed.

Doma se Lucka přemístila na gauč a tak jak byla, v botách i bundě, se na něj svalila. Tupě zírala do prázdna. Promluvil na ni: „Chceš něco přinést?“  Měl nutkavou potřebu něco pro ni udělat. Pomoci ji alespoň něčím. Třeba ji na pár sekund zaměstnat nějakou banalitou. „Pití nebo deku?“

Nereagovala.

„Luci? Měla by ses něčeho napít,“ mluvil na ni. Chtěl ji vyprovokovat k nějaké činnosti. K čemukoliv, co by mu dokázalo, že uvnitř jeho žena pořád žije. „Chceš studené nebo teplé? Vodu nebo čaj?“

„N-nic,“ zaskřehotala skříplým hlasem.

„Přinesu ti vodu,“ rozhodl. Matně si vzpomínal, jak mu vyschlo v krku po dolsinu, který kdysi dostal při nějakém vyšetření. Lék, který dostala, by mohl mít podobné účinky.

Postavil před ni sklenici. Chvíli ji ignorovala, ale pak se pro ni natáhla a začala pít. Hltavě lokala tekutinu, jako by právě přijela ze středu pouště. Vypila všechno.

Elektronické hodiny píply celou. Půlnoc. Kéž by mohl říct, že je tenhle příšerný den konečně za nimi a zítra to bude lepší. Možná to bude naopak. Mnoho těžkých chvil mají teprve před sebou. Nekonečné hodiny čekání, doufání. A čím déle to bude trvat, tím menší naději budou mít…

A jestli Sofinka v tuto chvíli už není mezi živými, budou ji muset pohřbít. Ne! Jestli je to tak, ať ji raději nikdy nenajdou! Pořád bude existovat naděje, že možná někdy uteče svému únosci, protože nijak jinak si její zmizení Dan vysvětlit nedokázal, a objeví se zase zpátky doma. A pokud by se neměla vrátit nikdy? Nedokázal si představit, že by v tomhle stavu, který v sobě právě cítí, žil několik týdnů, měsíců, let. Neustálé napětí, pocit zmaru, bezmoc, doufání… Ne! Zakazuje si na něco takového myslet! To se nikdy nestane. Nikdy! Jejich dcera určitě žije a on najde způsob, jak ji najít a zachránit. To je jediný možný scénář.

Daniel horlivě přemýšlel. Jaké má možnosti. Jak by mohl s vyšetřováním pomoci. Jak by Sofinku mohl najít sám. A hlavně co bylo skutečným motivem únosu. Na rozdíl od policistů, kteří chtěli nejprve vyloučit zabloudění či útěk,  vůbec nepochyboval o tom, že jeho dcera byla unesena. Sofinka sice byla malý raubíř v sukni, ale od rodičů se nevzdalovala daleko. Zlobila spíš provokativně, potřebovala k tomu diváky. Určitě by se sama nevydala z parkoviště domů ani nikam jinam, jak se je snažili přesvědčit policisté. Muselo jít prostě o únos.

I tuhle variantu na stanici probírali. Kdo a proč. Nějaký bývalý partner, prarodič, jiný vzdálený příbuzný nebo známý? Určitě nepřipadal v úvahu scénář vydírání kvůli penězům, na to byli příliš nezajímaví. On bezvýznamný investigativní novinář, ona asistentka. Průměrný příjem střední vrstvy a žádné dědictví na obzoru. Pokud by šlo o únos zaměřený konkrétně na ně, muselo by se jednat o pomstu.

Bohužel ještě mnohem pravděpodobnější verze byla, že tu šlo o šílený nápad nějakého psychopata. Dost možná plánovaný. Únosce si je mohl vyhlédnout. Lucka se Sofinkou se na čestlickém parkovišti pohybovala často, kousek odtud pracovala, takže tu nakupovala pravidelně. Kdyby dvojici někdo sledoval, stačilo v určitou dobu vyhlížet jejich auto a pak zaparkovat vedle.

Pro jistotu si policisté ověřovali, kdo všechno by rodině Nových mohl chtít ublížit. Kvůli Danielovu povolání jich nebylo zrovna málo. Ve své práci  odhaloval novinář podvody, lži, krádeže, úplatky, ukazoval na zloděje a lidi bez charakteru, výjimečně i vrahy. Přestože ,Pod povrchem‘ byl pouze podřadný plátek, věděl Daniel minimálně o stovce lidí, kteří by se mu mohli chtít pomstít. Jenomže číslo se významně snížilo, když přemýšlel o tom, kolik z nich by skutečně mělo potřebu sáhnout kvůli tomu na dítě. Ve skutečnosti si to nedokázal představit u většiny z nich. V úvahu připadali jen tři. A všichni by měli ještě sedět, což policisté samozřejmě rychle ověřili. Bylo to tak.

Uvnitř svého nitra přemýšlel Daniel ještě o jednom muži. Nebyl ale nikdy trestaný a neměl násilnickou povahu, šlo tu pouze o pocit, že by toho možná byl schopen. Jmenoval se Svoboda a vlastnil kasino v centru. Když s Danielem naposledy mluvil, slíbil mu odplatu. Podobná slova slyšel novinář mnohokrát, tenkrát mu ale přejel po zádech mráz. Policistům o tom ale neřekl. Zatím. Měl pocit, že by si měl nejdřív se Svobodou promluvit sám.

Lucka se najednou probrala ze svého transu. Začala vzlykat. „Já jsem věděla, že se něco stane! Od jejího narození jsem tušila, že přijde chvíle, kdy o ni přijdu! Ale proč, Dane, řekni mi proč!“ tryskaly z ní zoufalé výkřiky.

Pevně ji objímal a uklidňoval slovy, kterým sám jen pramálo věřil. Momentálně ale neměli nic jiného než chabou naději, kterou jí dokola opakoval.

Když Lucka asi po hodině usnula, opatrně ji přikryl dekou. Měla opuchlou tvář a rozmazané líčení kolem očí, na sobě oblečení, ve kterém setrvávala už nějakých osmnáct hodin. Zažité denní rituály teď nedávaly žádný smysl.

Daniel přemýšlel o tom, že bude muset být ten silnější. Zajistit jejich každodenní potřeby, Lucka to zřejmě nezvládne. Kdo by to byl řekl. Dokud neměla dítě, považoval ji za silnou lvici. Mateřské pudy probudily v dříve tak bojovné Lucce nevídanou citlivost. Náhle se z jeho bojovnice za lidská práva stala zranitelná maminka. Někdy dokonce až přehnaně. Dobře si všiml, jak pečlivě střeží každý Sofinčin krok, jak urputně ji hlídá, aby náhodou neupadla, neskřípla si prst, neodřela koleno. No a co? Tak se bouchne a poučí se pro příště, říkal si.

Nyní se tedy musí vzchopit za ně oba. Vypnout svůj sžírající strach a zapojit všechny síly, aby Sofinku našel. Snad je pořád šance na její záchranu. Snad jí ten, kdo ji unesl, neublížil. Třeba se do ní jen rodičovsky zamiloval a stará se o ni jako o svou vlastní, dokud ji Daniel nenajde. A on určitě zjistí, co se stalo. Musí, prostě musí!

Středa 26. dubna 23:59

K oblíbené půlnoční meditaci si Bianka zapálila sedm svíček. Po jedné do každého rohu místnosti a tři pak přímo před sebe. Uvelebila se v lotosovém sedu a zavřela oči.

Milovala půlnoc, ta doba v sobě měla jedinečný náboj. Mystičnost v ní nabývala na síle. Spící svět mlčel, vše utichlo. Zbytek přetrvávajících zvuků – šumění větru v korunách stromů, praskání topení – naopak zintenzivněl. Leckdy to působilo strašidelně. Ale Bianka se nebála. Rozhodně ne představ, jaké obvykle půlnoc v myslích strašpytlů vyvolává. Mrtvé duše ji neděsily. Povídala si s nimi. Nejčastěji se svým bývalým manželem Enricem. Vždycky k ní přicházeli hlavně ti, které za života znala. Pouze výjimečně mluvila s někým jiným – třeba když se ocitla v místě, kde dotyčný zemřel nebo byl pohřben. Žádný jí nikdy nechtěl ublížit. Duchové nejsou zlí. Chtějí se svěřit, požádat o odpuštění, podělit se o svou bolest.

Ve vlnách nádechů a výdechů Bianka nejprve rozpustila veškeré své myšlenky. Byl to jednoduchý a účinný způsob, jak vyprázdnit mysl – zaměstnat ji rutinou. Mozek se zklidnil a postupně přešel přešel z racionálních  beta vln do relaxační hladiny alfa. Uvolněná představivost se rozjela na plné obrátky. Bianka si nejčastěji představila samu sebe, jak sedí nebo tančí na své meditační louce. Měla tu své oblíbené místo, přímo v jejím středu. Někdy také zašla k jejímu okraji, kde se tyčila vysoká skála s nádherným vodopádem. Voda se tu v jiskřivých mlžných závojích tříštila dolů, aby se vzápětí zklidnila  v roztomilé tůňce s léčivou mocí. Tady se Bianka koupala, aby...

„Mami, co se stalo Sofince?“ přerušil ji náhle Leův hlas. Z meditační tůňky ji vytáhl jeřábem.

„Proč si myslíš, že se jí něco stalo?“ zeptala se, aniž by otevřela oči. Až Leo odejde, lépe se jí bude k tůňce vracet. Zatím ten splývající pocit uvolnění neztratila...

„Cítím to,“ řekl její syn rozhodně. „Mami, musíme něco udělat.“

Znělo to vážně, přesvědčivě. Otevřela oči a podívala se na něho. Klučina se rozespale opíral o rám dveří, ve tváři křivdu, jako by za jeho probuzení nesla vinu právě Bianka.

Mimoděk postřehla polohu ručiček na hodinách. Je krátce před půl jednou. V meditaci ubíhal čas vždycky úplně jinak.

„A co přesně cítíš?“ zeptala se.

Její Leo byl od narození neuvěřitelně vnímavý. Už jako miminko  spolehlivě brečel v blízkosti negativně naladěných lidí. Třeba poblíž nervózní zdravotní sestřičky na dětském. Nebo pokud na něj promluvila Biančina pesimistická zákaznice Martina, patoložka.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Můj svět v tobě.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.