WALTER
ISAACSON

VŮDCOVÉ
MYSLITELÉ
HRDINOVÉ

HLEDÁNÍ GENIALITY
V ESEJÍCH WALTERA
ISAACSONA

Copyright © 2009 by Walter Isaacson

Translation © Tomáš Jeník, 2020

All rights reserved.

ISBN: 978-80-7252-864-6

CATHY A BETSY, JAKO VŽDY

PŘEDMLUVA
K ČESKÉMU
VYDÁNÍ

MÁ SNAHA O POCHOPENÍ GENIALITY

Když jsem se dozvěděl o záměru vydat český překlad této knihy, nabídl jsem, že do ní napíšu jednu esej navíc. Od doby, kdy tato kniha vyšla poprvé, jsem dokončil životopis Leonarda da Vinci. Uvědomil jsem si, že právě to je vyvrcholení celé mé práce, všech mých předchozích knih i esejí, které naleznete na následujících stránkách. Společným jmenovatelem všech byl „tvůrčí génius“.

Poprvé jsem se začal zaobírat tím, co je vlastně tvůrčí génius, když jsem psal biografii Benjamina Franklina. Franklin nebyl nejchytřejším z otců zakladatelů. Neměl podle mě takové analytické schopnosti jako Hamilton, ani filozofickou hloubku jako Madison. Ale právě to mě přimělo k zamyšlení. Začal jsem chápat, že tvořivost, či kreativita, chcete-li, není totéž co mimořádná chytrost.

Jako novinář a v té době i ředitel Aspenského institutu humanitních studií jsem poznal mnoho chytrých lidí. Pochopil jsem, že je jich dvanáct do tuctu a mnoho z nich za moc nestojí. Důležitá je tvořivost, schopnost uplatnit představivost v dané situaci.

Franklin nad ostatními otci zakladateli vynikal mimořádnou vynalézavostí a zvídavostí v mnoha oborech. Díky tomu se tento samouk bez formálního vzdělání stal největším vynálezcem, diplomatem, vědcem, spisovatelem a obchodním stratégem osvícenské Ameriky.

Nejvíc mě u Franklina zaujalo jeho nadšení pro fyziku. Kdysi jsem ho považoval za milého staříka, který si v dešti pouštěl draka, ale rychle mi došlo, že se experimentováním dobral k největším objevům své doby, včetně fluidní teorie elektřiny. Proto jsem hned v následující knize chtěl důkladněji prozkoumat vědeckou tvořivost, a proto jsem se pustil do životopisu Alberta Einsteina.

Einstein byl bezpochyby génius. Jeho tvář s rozevlátou hřívou a pronikavýma očima se stala symbolem a jeho jméno synonymem geniality. Ale opět jsem zjistil, že být génius neznamená jen být velmi, velmi chytrý. Einsteinovi například dlouho trvalo, než se naučil mluvit, dokonce tak dlouho, že s ním kvůli tomu šli jeho rodiče k lékaři. Rodinná služka mu říkala der Depperte, Natvrdlík, a jeden příbuzný o něm prohlásil, že je „skoro zaostalý“. Pomalejší vývoj se u něj navíc spojil s drzostí a neúctou k autoritě.

Díky těmto vlastnostem se stal Albert Einstein patronem roztržitých školáků na celém světě. Přispěly však také k tomu, že se stal nejkreativnějším vědeckým géniem moderní doby. Ostentativní pohrdání autoritou ho přivedlo ke zpochybňování všeobecně přijímaných pravd, což důkladně proškolené akademiky té doby ani nenapadlo. A pokud jde o pomalejší rozvoj řečových schopností, tak sám Einstein tvrdil, že mu to umožnilo s úžasem pozorovat každodenní jevy, které ostatní brali jako samozřejmost. „Normální dospělý si nikdy neláme hlavu problémy prostoru a času,“ vysvětloval jednou. „O těchto věcech přemýšlel jako dítě. Ale já se vyvíjel tak pomalu, že jsem o prostoru a času začal přemýšlet až v dospělosti.“

Když Einstein narazil při vymýšlení svých teorií na závažnou překážku, vytáhl housle a hrál Mozarta – prý mu to pomáhalo znovu najít souznění s kosmem. Přesvědčením, že krása je důležitá – že umění, přírodní a humanitní vědy jsou navzájem propojené –, se vyznačoval také Steve Jobs. Studoval kaligrafii a tanec, než odešel z vysoké školy a odjel do Indie hledat duchovní osvícení. Nestal se proto tak skvělým technikem jako Bill Gates, ale pomohlo mu to vytvořit iPod, zatímco Gates nám dal Zune. Mnohokrát, když slavnostně představoval nějaký nový produkt, končil Jobs obrázkem rozcestníku na rohu Technologické ulice a Ulice svobodných umění. „V DNA Applu je zakódováno, že sama technologie nikdy nestačí,“ pronesl při své poslední prezentaci. „Věříme, že jedině když se technologie snoubí se svobodným umění, s humanitními vědami, můžeme dosáhnout výsledků, při nichž naše srdce zaplesá.“

Schopnost snoubit humanitní vědy a technologie spoluvytvářela i génia Ady Lovelaceové, jíž jsem věnoval první kapitolu v Inovátorech. Byla dcerou lorda Byrona a zdědila po něm lásku k poezii a vzdorovitou povahu. Otec však odjel z Anglie, ještě když byla Ada nemluvně, a její matka dělala vše pro to, aby se dcera nepotatila. Součástí její strategie bylo zajistit Adě převážně matematické vzdělání s tím, že ta exaktní věda poslouží jako protilék proti básnické představivosti. Ada však vyvinula něco, čemu říkala „poetická věda“. Díky tomu mohla obdivovat, jak nové automatické tkalcovské stavy používají děrné štítky k vytváření krásných vzorů. Dokázala si představit, že by se ony děrné štítky daly použít v mechanickém kalkulátoru, který stavěl její přítel Charles Babbage, aby zpracovával nejen čísla, ale i slova a obrazy, jako dnešní počítače, a jako první publikovala příslušný algoritmus.

Studium těchto lidí mě přivedlo k Leonardovi da Vinci. Dospěl jsem k názoru, že Leonardo byl dokonalým ztělesněním tvůrčího génia, člověkem, který ze všech nejlépe spojoval vlastnosti, které jsem zkoumal po celou svou kariéru.

Stejně jako Franklin byl Leonardo samouk. Měl to štěstí, že se narodil mimo manželské lože, takže nebyl nucen pokračovat v rodinné tradici, nestal se notářem a nesměl nastoupit na jednu z „latinských škol“, kde by se mu dostalo klasického vzdělání v přírodních vědách jako všem mladým mužům z dobrých rodin za rané renesance.

Leonardo tak byl ušetřen nasávání zatuchlé scholastiky a středověkých dogmat, která se nakupila za tisíciletí od úpadku přírodních věd v klasickém období. Neúcta k autoritám a ochota zpochybňovat všeobecně přijímané pravdy ho přivedly k empirickému přístupu ve zkoumání přírody, čímž předznamenal vědeckou metodu, kterou o století později vyvinuli Bacon a Galileo.

Velcí tvůrčí myslitelé „myslí jinak“, proto jsou někdy považováni za podivíny, ale slovy, která Steve Jobs použil v jedné reklamě Applu: „Někteří je mohou mít za blázny, ale my vidíme jejich genialitu. Protože jen lidé dost šílení na to, aby chtěli změnit svět, ho také změní.“

Stejně jako v případě Einsteina byla nejinspirativnější vlastností Leonarda da Vinci jeho zvídavost. Tisíce stránek deníkových záznamů, které se zachovaly do dnešního dne, jiskří otázkami, na něž hledal odpovědi. Chtěl vědět, proč lidé zívají, jak chodí lidé ve Flandrech po ledě, jak udělat kvadraturu kruhu, proč se uzavírají srdeční chlopně, jak oko zpracovává světlo a co to znamená pro perspektivu obrazu. Nabádal sám sebe ke studiu telecí placenty, čelisti krokodýla, mimických svalů, měsíčního svitu a okrajů stínů. „Popiš jazyk datla,“ stojí v jednom z mých nejoblíbenějších deníkových zápisů. Jeho největším a nejvznešenějším přáním bylo vědět všechno, co se dalo vědět o všem, co bylo možné vědět o našem kosmu, včetně toho, jak do něj zapadáme.

Někteří géniové se projevují v konkrétních oborech, jako Euler v matematice nebo Mozart v hudbě. Ale pro mě jsou nejzajímavější géniové, kteří nacházejí shodné vzorce napříč nekonečnými krásami přírody. Leonardo vynikal v mnoha disciplínách. Odlupoval maso z tváří mrtvol, odhalil svaly, které pohybují lidskými rty, a pak namaloval nejpamátnější úsměv v lidských dějinách. Zkoumal lidské lebky, kreslil řezy kostmi a zuby a všechny poznatky potom využil při malování vyhublé agónie Svatého Jeronýma na poušti. Studoval matematické zákonitosti optiky, ukázal, jak paprsky světla dopadají na rohovku, a vytvořil magické iluze proměnlivé perspektivy v Poslední večeři.

Dějiny samozřejmě znají mnoho dalších všestranných géniů, i sama renesance nám dala další renesanční muže. Ale žádný nenamaloval Monu Lisu, natož aby současně s tím na základě mnoha provedených pitev vytvořil nepřekonatelné anatomické kresby, vymýšlel, jak odklánět řeky, vysvětlil, jak se světlo ze Země odráží na Měsíci, otevřel dosud tlukoucí srdce poraženého prasete, aby ukázal, jak fungují srdeční komory, navrhl hudební nástroje, vymyslel choreografii slavnostních průvodů, s pomocí fosilií zpochybnil biblický příběh o potopě světa, a pak potopu namaloval. Leonardo byl génius, ale nejen proto, že byl chytrý. Byl především ztělesněním univerzální mysli, člověkem, který se zajímal o víc věcí než kdokoliv jiný v dějinách.

PŘEDMLUVA

Na řece Bogue Falaya s Walkerem Percym

Foto: Jill Krementzová

MŮJ TAKZVANÝ SPISOVATELSKÝ ŽIVOT

Kdysi mě požádali, abych pro Washington Post napsal esej do sekce zvané „The Writing Life“ (Život spisovatele). Trochu mě to tehdy zarazilo. Prozradím vám totiž malé tajemství: mnoho spisovatelů literatury faktu – a zvláště ti z nás, kdo vyšli z novinářských kruhů – se vlastně ani nepovažuje za spisovatele, a zvlášť ne za takové, kteří by měli rozjímat nad svým „spisovatelským životem“. Koneckonců má dcera, s moudrostí a literární jistotou třináctileté ambiciózní romanopiskyně, tenkrát poznamenala, že přece nejsem „opravdový spisovatel“. Vždyť jsem jenom novinář a životopisec, prohlásila.

K tomu se přiznávám. Při jedné diplomatické cestě na Blízký východ se Henry Kissinger v roce 1974 na palubě letadla nahlas zamýšlel nad politickými vůdci, jakými byli Anwar Sádát a Golda Meirová. „Jako vysokoškolský profesor jsem se domníval, že dějiny usměrňují neosobní síly,“ vykládal. „Ale když to vidíte v praxi, zjistíte, jaký vliv mají konkrétní osobnosti.“ Já vždy patřil k lidem, kteří cítí, že dějiny utvářejí konkrétní lidé, stejně jako neosobní síly. Proto jsem byl rád novinářem, a proto jsem se stal životopiscem. A proto jsou také eseje v této sbírce o lidech – o tom, jak pracují jejich mozky, kde se bere jejich tvořivost, jak čeří hladinu historie.

Mnoho let jsem pracoval v časopisu Time, jehož spoluzakladatel Henry Luce vydal jednoduchý pokyn: Vyprávějte dějiny naší doby skrze lidi, kteří je tvoří. Téměř vždy dával na obálku člověka (spíš než téma nebo událost) a já se v tom snažil pokračovat, když jsem se později stal šéfredaktorem. Dokonce jsem se to dělal ještě důsledněji než on. Někteří intelektuální kritici obviňovali Time z toho, že provozuje osobnostní žurnalistiku, a Luce jim odpověděl, že Time tento žánr nevynalezl – o to se postarala už Bible. Tak jsme si odjakživa předávali ponaučení, hodnoty a dějiny – skrze lidské příběhy.

Ze všech nejvíc mě zajímali tvůrčí lidé. A když říkám tvůrčí, nemyslím prostě jen chytří. Jako novinář jsem zjistil, že na světě žije mnoho chytrých lidí. Vlastně je jich dvanáct do tuctu a často za mnoho nestojí. Ti výjimeční se navíc vyznačují představivostí či kreativitou, schopností udělat mentální skok a vidět věci jinak. Například v roce 1905 se nejschopnější evropští fyzici pokoušeli vysvětlit, proč se zdá, že se světlo pohybuje stále stejnou rychlostí bez ohledu na to, jak rychle se vůči němu pohybujete vy. Nakonec na to musel přijít třetiřadý patentový úředník z Bernu, jenž dokázal učinit kreativní skok na základě myšlenkových experimentů, které si v duchu představil. Rychlost světla zůstává neměnná, pravil, ale v závislosti na vašem pohybu se mění čas. Jak Albert Einstein později poznamenal: „Představivost je důležitější než znalost.“

Prvním opravdovým spisovatelem, kterého jsem poznal, byl Walker Percy, rodák z Louisiany, jehož sarkastická psychologická hloubka a elegantní styl mě dodnes dokážou nadchnout, kdykoliv vezmu do ruky už notně ohmatané výtisky jeho románů The Moviegoer (česky Věčný divák) a The Last Gentleman. Žil na řece Bogue Falaya, která se líně vine směrem k jezeru Pontchartrain, na jehož druhém břehu leží mé rodné město New Orleans. Můj kamarád Thomas byl jeho synovcem, a tak se pro celou naši klukovskou partu stal „strýčkem Walkerem“. Jezdívali jsme k němu rybařit, chytat na sluníčku se vyhřívající želvy, jezdit na vodních lyžích a flirtovat s jeho dcerou Ann. Nebylo úplně jasné, co vlastně strýček Walker dělá. Vystudoval na doktora, ale nikdy neprovozoval lékařskou praxi. Místo toho celé dny pracoval z domova. Ann říkala, že je spisovatel, ale teprve když se jeho první román Věčný divák dočkal širokého uznání, pochopil jsem, že to je něco, čím se může člověk živit – stejně jako je doktorem, rybářem nebo inženýrem.

Byl to laskavý pán, jehož mírná tvář poznala hoře, ale jeho oči se přesto často usmívaly. Začal jsem s ním trávit víc času, zpovídal jsem ho, jaké to je, být spisovatelem, a četl jeho dosud nevydané eseje, které mi ukázal, zatímco upíjel bourbon a pobaveně se usmíval mému zápalu. Postupně jsem zjišťoval, že jeho romány nesou filozofické či náboženské poslání. Když jsem však po něm chtěl, aby je rozvedl, jenom se usmál a odmítl. Z Louisiany podle něj pocházejí dva druhy lidí – kazatelé a vypravěči. Je lepší být vypravěčem.

To se také stalo jedním z mých spisovatelských ukazatelů. Na experta ani kazatele jsem se nehodil. V životě jsem měl spoustu názorů, ale málokdy jsem si byl jimi zcela jistý. Bible nám názorně předvádí, jakou sílu může mít ponaučení, když jej předáme prostřednictvím lidí, a stejně tak ukazuje i krásu příběhu – chronologického vyprávění. Koneckonců používá jedno z nejlepších otevření všech dob: „Na začátku bylo…“ Podobenství, příběhy a pověsti v Bibli byly vždy mnohem podmanivější než pasáže plné nařízení a příkazů.

Moji rodiče byli velmi sečtělí v tom hrdě průměrném a středostavovském duchu padesátých let minulého století, což znamenalo, že si předpláceli Time a Saturday Review, byli členy klubu Knihy měsíce, četli knihy Mortimera Adlera a Johna Gunthera a pořídili domů Encyclopaedii Britannicu, jakmile usoudili, že už jsme s bratrem dost staří na to, aby nám mohla něco dát. Fakt, že jsme bydleli v samotném srdci New Orleansu, dodával mému dospívání punc exotična. Tehdy, stejně jako nyní, tam žila kouzelná směsice výstředních postav, mnohdy s uměleckým talentem či alespoň s uměleckými spády. Vzájemné tření rozličných městských kmenů vyvolávalo jiskření, trochu napětí a spoustu zábavných výměn názorů, všechno nepostradatelné přísady tvůrčí kultury. Miloval jsem jazz, zkoušel jsem hrát na klarinet a chodil do klubů, v nichž vystupovali dechaři jako George Lewis a Willie Humphrey. Když jsem zjistil, že se člověk může živit psaním, začal jsem vyhledávat vyhlášené hospody ve Francouzské čtvrti, kam chodívali William Faulkner a Tennessee Williams, sedával v Napoleon House na Chartres Street u stolku v rohu a psal deník.

Naštěstí mě ze spisovatelských ambic částečně vyléčila novinařina. Na střední škole jsem se dostal na letní brigádu do States-Item, bulvárnějšího odpoledního sourozence Times-Picayune. V pět hodin ráno mě poslali na tiskovku na policejní ředitelství a hned první den jsem tak vyfasoval jedno z nejodpornějších témat – článek o vraždě malého dítěte. Když jsem pak volal do redakce a svou zprávu nadiktoval hlavnímu editorovi Billymu Raineyovi, začal na mě pálit otázky: Co o tom dítěti říkali jeho rodiče? Požádal jsi je o jeho fotografie? Zůstal jsem zírat. Vysvětlil jsem mu, že ti lidé přece truchlí a já je nechci obtěžovat. Běž k nim zaklepat a promluv s nimi, nařídil Rainey.

K mému překvapení mě pozvali dál. Vytáhli rodinná alba. Se slzami v očích mi vyprávěli jeden příběh za druhým. Chtěli, aby to lidé věděli. Chtěli o tom mluvit. To byla další základní věc, kterou jsem se naučil: Klíčem k novinařině je, že lidé rádi mluví. V jednu chvíli mi matka toho zavražděného dítěte položila ruku na koleno a řekla: „Snad vám nevadí, že vám tohle všechno vykládám.“

O téměř pětadvacet let později se mi ten okamžik vybavil za velmi neobvyklých okolností. Woody Allen způsobil poprask, když vyšlo najevo, že chodí se Soon-Yi Previnovou, adoptovanou dcerou své bývalé partnerky Mii Farrowové. Pozval mě k sobě domů, aby mi všechno vysvětlil. Byli jsme tam jen my dva, a sotva jsem otevřel zápisník, došlo mi, jak moc chce mluvit. Když jsem se ho v jednu chvíli zeptal, jestli vidí na té kombinaci vztahů něco špatného, pronesl větu, která nevyhnutelně musela vstoupit do sborníků citátů: „Srdci zkrátka neporučíš.“ Po více než hodině se ke mně naklonil a pronesl: „Snad vám nevadí, že vám tohle všechno vykládám.“ Pomyslel jsem si, jako by si mohl pomyslet jeho psychiatr: Ne, nevadí. Tohle mě živí. Platí mě za to, že to dělám – kupodivu.

Na cestu na sever na Harvard jsem naládoval svůj otřískaný Chevy Camaro lahvemi piva Dixie, abych tam mohl hrát roli jižanského kluka, znovu si přečetl Absolone, Absolone! a Hluk a vřavu, abych mohl zosobnit Quentina Compsona a přitom se vyhnout jeho osudu. Nejostudnějším článkem, jaký jsem kdy zplodil, což bohužel svědčí o mnohém, byla recenze Faulknerova životopisu pro Harvard Crimson, kterou jsem se pokusil napsat ve faulknerovském stylu. (Ne, v tomto výběru ji nenajdete.) Celkem nepřekvapivě mi následně nenabídli, abych se stal kmenovým redaktorem Crimsonu, zato jsem začal psát pro humoristický magazín Lampoon. Ten se tenkrát specializoval na výrobu parodií, například vyrobil falešný Cosmopolitan s rozkládacím plakátem a montáží nahého Henryho Kissingera. Tehdy jsem si vzal k srdci, i když nepříliš důsledně, další ponaučení, které se velmi hodí při putování říšemi ze zlata – že utahovat si z domýšlivosti elit je vděčnější, než se je snažit napodobovat. V té době jsem také začal, bez nějakého zvláštního důvodu, sbírat informace a psát kroniku zcela neznámého a dávno mrtvého plantážníka jménem Weeks Hall. Ten na začátku dvacátého století zval do svého domu v Louisianě, jemuž říkal Shadows-on-the-Teche, rozmanitou skupinu literátů a kreativních umělců. Při tom jsem objevil krásu rozkrývání příběhů zajímavých a tvořivých lidí.

Na léto jsem se vracíval domů do New Orleansu a pracoval v tamních novinách. Líbilo se mi pomyšlení, že můžu vyjet do libovolného malého města, poznat tam hromadu nových lidí a za jediný den nasbírat dostatek materiálu na velmi dobrý příběh. Zkoušel jsem to každou volnou chvíli, se střídavými úspěchy. Kdybych dnes přijímal mladé novináře, takhle bych si je otestoval: vytáhl bych mapu, náhodně vybral nějaké malé město a poslal je tam s tím, ať mi do osmačtyřiceti hodin přivezou dobrý příběh.

Při jednom takovém výjezdu do jižní Louisiany jsem napsal sérii článků o pachtýřích na třtinových plantážích podél Bayou LaFourche. Na těch textech se výrazně podepsalo nadměrné čtení Jamese Ageeho, protože jsem se až moc snažil psát lyricky a literárně. Ale pomohly mi příští léto získat ještě zajímavější práci. Harry Evans, dnes známý spisovatel a historik, byl tenkrát mladým, zapáleným šéfredaktorem londýnských Sunday Times. Nechal se slyšet, jaká že je škoda, že Amerika už neplodí tolik literárně zdatných novinářů, jakým byl Agee. Bez sebemenšího náznaku pokory jsem sebral svoje články o louisianských pachtýřích a poslal mu je do Londýna s dotazem, jestli by pro mě neměl na léto práci. Odpověď jsem nedostal a záhy na tu troufalou žádost zapomněl, takže mě trochu zarazilo, když mi o několik měsíců později na kolej přišel telegram (což byla tenkrát skoro stejně mimořádná událost, jako by to byla dnes). Stálo v něm: VEZMEME VÁS NA DOBU URČITOU NA THOMSONOVO STIPENDIUM. Telegram podepsal někdo, o kom jsem v životě neslyšel, ale brzy mi došlo, že je to pracovní nabídka ze Sunday Times. Část s „Thomsonovým stipendiem“ Harry přidal, aby obešel odbory a mohl najmout někoho, jako jsem byl já. A tak si jednoduše vymyslel stipendium a pojmenoval jej po tehdejším majiteli novin lordu Thomsonovi. Schrastil jsem peníze a lacinou letenku do Londýna s Icelandair.

Bylo léto 1973 a rozjela se aféra Watergate. Harry sestavil tým investigativců a zařadil mě do něj s mylným předpokladem, že jako Američan mám snad něco společného s Woodwardem a Bernsteinem. Mým prvním velkým úkolem se stala výprava za starostou skotského Dundee – říkali mu tam lord probošt –, který měl mít údajně nixonovské spády. Na letišti jsem suverénně nakráčel do půjčovny aut a hrdě jim předložil průkazky novináře ze Sunday Times, načež mi oznámili, že na půjčení auta nemám věk. Styděl jsem se to zavolat do redakce a do hotelu odjel stopem.

Během několika následujících dní jsem se setkal s mnoha místními a rozpovídal je. Z jejich výpovědí jsem složil komplikovanou síť vztahů, tajných pozemkových nákupů a nekalých změn územního plánu. Výsledný článek moje editory tak zaskočil a vyděsil, že mi do Dundee obratem poslali posilu v podobě nejúžasnějšího novináře, jakého jsem kdy poznal – Davida Blundyho. David byl bouřlivák, milovník adrenalinu a konspirací, byl mimořádně vysoký a připadal mi trochu jako postavička z animovaného filmu. Když jsme se jednou večer vrátili do hotelu, oznámil nám recepční, že je někdo v našem pokoji. David se vmžiku přepnul do pohotovostního režimu, usoudil, že to musí být nějaký lump najatý lordem proboštem, a zavelel, ať jedu výtahem, on že to vezme po schodech. Nechápal jsem proč, ale poslechl jsem. Do šestého patra jsme dorazili současně. David rozrazil dveře, a protože byl těžký kuřák, hned poté se skácel na zem a lapal po dechu, jelikož zrovna vyběhl šest pater. Z vetřelce se vyklubal opravář televizorů, který v úleku prchl z pokoje a nechával za sebou cestičku z náhradních dílů.

Následně jsme s Davidem společně psali o nepokojích v Severním Irsku, marocké válce o Španělskou Saharu a organizované skupině obchodníků, kteří porušovali sankce uvalené na Rhodesii. Miloval nebezpečí. Jednou v Belfastu trval na tom, že musíme jít ven sledovat demonstraci, zatímco mně bohatě stačilo sedět u baru v hotelu Europa. Ukázal mi, že pouliční střety sice mohou v televizi vypadat divoce a krvavě, ale jen o půl bloku dál může být celkem klid a bezpečno. Novinář musel mít chuť a odvahu zvednout se a jít tam, kde se něco dělo. Krátce po tom, co jsme odešli, vybuchla v hotelu Europa bomba. Blundy prohlásil, že bych si z toho měl vzít ponaučení. Souhlasil jsem. Když ho ale pár let nato v El Salvadoru zabil odstřelovač, vzdal jsem snahu zjistit, jaké ponaučení jsem si vlastně měl vzít k srdci.

V Sunday Times jsem si uvědomil, že nejsem ze stejného těsta jako Woodward nebo Bernstein. Měl jsem zkrátka lidi moc rád, než aby mě těšilo je vyšetřovat. Možná je to rub schopnosti snadno lidi nacházet a rozpovídávat. Jednou mě například poslali psát o požáru v zábavním parku Summerland na ostrově Man, při němž kvůli řetězem zajištěným únikovým východům a dalším chybám zahynulo padesát lidí. Propracoval jsem se až k siru Charlesi Fortemu, generálnímu řediteli firmy, která park vlastnila. Bavili jsme se o chybách, které zapříčinily tragédii, a on mluvil otevřeně a působil zranitelně. Byl z toho dobrý článek, ale mohl být ještě mnohem lepší, kdybych se nerozhodl potlačit část věcí, které mi řekl. Instinktivní soucit ve mně zkrátka zvítězil nad novinářskými instinkty.

Od Harryho Evanse jsem se naučil, že novinář může tvrdě jít za svou kauzou a investigovat a zároveň si udržet vztah k lidem, o nichž píše. Se svou kombinací okouzlující osobnosti a skeptické zvídavosti se dokázal podle potřeby dívat na věc jaksi zvenčí (pocházel z Manchesteru), nebo jako hluboký zasvěcenec (byl povýšen do rytířského stavu). V roce 1980 jsem pro Time pokrýval první týden prezidentské kampaně Ronalda Reagana a napsal jsem text, v němž jsem rozebíral fakta, která používal při projevech na mítincích. Vyšlo mi, že mnoho z nich, od úrovní zdanění po tvrzení, že stromy způsobují znečištění, je silně pochybných. Očekával jsem, že po takovém článku mě budou lidi z Reaganova štábu v letadle ignorovat. Místo toho mě pozvali dopředu ke kandidátovi. Je to fenomén, který se vztahuje na mnoho lidí z veřejného života. Matka Billa Clintona výstižně popisovala, že když její syn vejde do místnosti se sto lidmi, z nichž devětadevadesát ho miluje a jeden kritizuje, půjde Bill rovnou za oním kritikem a pokusí se ho získat na svou stranu. Z vlastní zkušenosti můžu říct, že se to týká i Henryho Kissingera. Kritici ho přitahují jako můru plamen; cítí potřebu je přesvědčit.

Brigáda v Sunday Times mi pomohla získat Rhodesovo stipendium, částečně proto, že tyto výběrové komise bývají celkem nepřekvapivě dost anglofilní. Na členy mojí komise tedy silně zapůsobilo moje jméno v předních britských novinách. Výběrové řízení proběhlo v jednom hotelu ve Francouzské čtvrti a já následné vánoční prázdniny strávil otvíráním ústřic v nedaleké restauraci, kde naštěstí nikdo ani netušil, co je to Rhodesovo stipendium. V té době jsem ještě snil o tom, že ze mě bude „opravdový spisovatel“, a tak mě upřímně vyděsilo, že v mojí komisi zasedl Willie Morris. Příliš pozornosti jsem naopak nevěnoval dalšímu z porotců, profesoru práv z Arkansasu, který zrovna zahajoval neúspěšnou kampaň za zvolení do Kongresu. O mnoho let později mě Bill Clinton hodně překvapil, když si přesně vybavil otázky, které mi kladl, i co jsem mu na ně odpověděl. Také si postěžoval Georgi Stephanopoulosovi, že odteď na něj budu jako novinář extra přísný, když už vím, že seděl v mojí stipendijní komisi. Věděl, že se to ke mně donese, a možná trochu sázel na reverzní psychologii. Nakonec jsem coby šéfredaktor dohlížel na všechny materiály v Time v době Clintonova úžasně chaotického druhého funkčního období. Své postoje a názory na něj jsem shrnul v recenzi jeho pamětí, kterou jsem zařadil do tohoto výběru.

Před odjezdem do Oxfordu v roce 1974 jsem dostal nabídku na letní stáž v deníku Washington Post. Mělo to být neodolatelné lákadlo, protože aféra Watergate zrovna vrcholila. Mě však stále ještě pronásledovala utkvělá představa, že se stanu „opravdovým spisovatelem“. Místo toho jsem se tedy nechal najmout jako dělník na jeřábovou loď vykládající náklad v neworleanském přístavu. Představoval jsem si, že při takové práci, podobně jako Mark Twain, potkám pestrou sbírku barvitých charakterů, které pak využiju v plánovaném velkém románu o Mississippi. To se mi skutečně splnilo – nebo by se bývalo splnilo, kdybych byl Twain. V levém dolním šuplíku každého psacího stolu, který jsem kdy měl, od té doby leží rukopis mého nedokončeného románu o jeřábové lodi Terence, jejím kapitánovi Coonovi a jeho svérázné posádce. Zhruba každých deset let ho vytáhnu, trochu přeleštím a znovu si ho přečtu, abych si připomněl, že fakt nejsem „opravdový spisovatel“. Svět si bude muset vystačit s Huckleberrym Finnem.

Na Oxfordu jsem studoval filozofii, politologii a ekonomii. V kombinaci s historií a literaturou, kterým jsem se věnoval na Harvardu, mě to připravilo na dráhu novináře a životopisce, ale nic víc. Mým mentorem na Oxfordu se stal energický, moudrý profesor Zbigniew Pelczynski, expert na Hegela, který se za druhé světové války zapojil do polského odboje. A opět mě dostihl přízrak Billa Clintona. Pelczynski mi zadal kompozici o tom, jak se demokratické tendence mohou projevovat v autoritářských režimech, a já ji obratem vystřihl. Vůbec jsem ho neohromil. Oznámil mi, že jeden vynikající student napsal na stejné téma o pár let dřív mnohem lepší práci, a přinesl mi její kopii. Poznamenal, že autora možná znám. Ne, opáčil jsem při pohledu na jeho jméno. Ale vždyť je z Arkansasu a vy z Louisiany, upozornil mě Pelczynski. Prohlásil jsem, že ne všichni z Louisiany znají všechny lidi z Arkansasu. Obávám se, že se projevila má uražená ješitnost, a utrousil jsem, že z Arkansasu neznám ani živou duši.

To, co napsal Bill Clinton o ruské demokracii, bylo skutečně mnohem lepší než můj výtvor, čímž mě profesorův miláček z Arkansasu naštval ještě víc. O téměř dvacet let později, v roce 1992, když jsem byl vedoucím domácího zpravodajství v Time, mi najednou zavolal Pelczynski. Novináři se ho vyptávali, jaký byl Clinton student, a on váhal, jestli jim má ukázat tu jeho práci. Chvíli jsem nechápal. Jakou práci? Na tu kompozici jsem už dávno zapomněl. Když jsem si ji však vybavil, došlo mi, že by mohlo jít o třaskavý materiál. Některé věty vytržené z kontextu, nebo dokonce i v kontextu, mohly Clintonovi způsobit velké problémy, zvlášť když už mu republikáni tehdy vyčítali, že do Ruska odjel studovat. Novinářské dilema: Mám starému profesorovi poradit, aby novinářům ukázal studentskou práci, která může zničit Clintonovu kandidaturu? Po chvíli přemýšlení jsem mu řekl, že nevím, co by měl udělat, ale že kdyby se jednalo o moji kompozici, chtěl bych, aby mě před zveřejněním požádal o souhlas. Pelczynski prohlásil, že se tedy nejprve zeptá Clintona.

To mě postavilo před druhé novinářské dilema. Kdybych tu práci dohledal, mohl mít Time sólokapra. Ale měl bych? Zavolal jsem svému tátovi do New Orleansu. „Mohl bys zajít do sklepa,“ požádal jsem ho, „a podívat se v dílně do bílé komody za cirkulárkou, jestli tam není esej o Rusku od Billa Clintona?“ O pár minut později mi otec zavolal zpátky. Při jedné z mnoha povodní, které New Orleans sužovaly dávno před Katrinou, zničila voda komodu i veškerý její obsah. Máma všechno vyhodila. Byl jsem zklamaný, ale zároveň se mi trochu – aspoň té mojí části, která ze mě dělala ne tak drsného reportéra – ulevilo. Novinářské dilema se samo o sobě vyřešilo.

Před lety, pár let po odchodu Billa Clintona z Bílého domu, jsem navštívil Pelczynského v jeho oxfordském domě, kam se stáhl na důchod. Vytáhl výstřižkové album s Clintonovou kompozicí. Založil k ní telegram, který mu při kampani v roce 1992 poslala Betsey Wrightová z Clintonova velmi vytíženého týmu na minimalizaci průšvihů. Děkovala v něm Pelczynskému, že se na zveřejnění eseje dopředu zeptal, a žádala ho, aby ji novinářům nedával. Znovu jsem si tu kompozici přečetl a tentokrát mi přišla opravdu dobrá. Navrhl jsem Pelczynskému, aby kopii poslal Clintonově prezidentské knihovně. Historici by měli mít k dispozici něco, co novinářům ve své době uniklo.

Pod vlivem Pelczynského jsem uvažoval, že se stanu filozofem. Tedy ne že bych si hned nechal narůst plnovous, ale zvažoval jsem akademickou kariéru v oboru. Oxfordskou disertaci jsem napsal o pohledu Johna Locka na vlastnictví a rozhodl jsem se poslat ji svým dvěma profesorům filozofie z Harvardu – John Rawlsovi a Robertu Nozickovi. Byl to promyšlený tah, protože ti dva zastávali zcela protichůdné názory na Lockovo pojetí vlastnictví, takže přinejmenším jednoho z nich mohla moje analýza zaujmout. Po ukončení studií na Oxfordu a návratu domů jsem oběma zatelefonoval, abych zjistil, který z nich by si mě chtěl vzít pod křídla jako doktoranda. Oba – Rawls o něco zdvořileji než Nozick – mi sdělili, že soudě podle mé oxfordské disertace se svět filozofie bez mých služeb celkem bez potíží obejde. A tak jsem se vrátil do neworleanského deníku States-Item, který tehdy procházel procesem slučování s Times-Picayune.

Dostal jsem na starost zpravodajství z radnice. Práci výrazně usnadnilo, že si starosta Moon Landrieu, který usiloval o integraci vlády nad městem, najal jako asistentku a Donnu Brazileovou. Většinu politických matadorů štvalo, že přístup ke starostovi teď kontroluje mladá černoška. Mně však její přidrzlé chování bavilo a často jsem ji dokázal pumpnout o nejrůznější drby a informace. Pro novináře je klíčové, aby dokázali najít lidi perfektně obeznámené se situací, jako byla Donna. Hvězdy jako Woodward a Bernstein nikdy neprozradili své zdroje. Já se hlásím k institutu třicetileté promlčecí lhůty. Donna mi poskytla informace pro několik mých nejlepších textů.

Díky své práci jsem si mohl pronajmout byt v Pontalba Buildings na Jackson Square. Jejich vlastníkem jsou město a stát a já se zapsal na čekací listinu zájemců o pronájem. Jednoho dne mi starosta oznámil, že moje jméno posunul na první místo seznamu. Také mi dal modrou lampu a já nechápal proč, dokud mi nevysvětlil, že je to policejní maják, který můžu položit na palubní desku a nelegálně zaparkovat ve Francouzské čtvrti. V těch dobách se ještě z novinářské etiky nevyvinulo propracované náboženství, takže jsem ty výhody přijal.

Poslední šanci vzdát se spisovatelské dráhy mi poskytl telefonát od muže jménem Cord Meyer, jenž pracoval v jakési tajemné funkci na americké ambasádě v Londýně a trávil spoustu času seznamováním s americkými studenty na Oxfordu. Ukázalo se, že pracuje pro CIA, a domluvil mi schůzku se svým kolegou u bazénu hotelu Hilton na neworleanském letišti. Bylo to vzrušující a připadal jsem si úplně jako James Bond, dokud mi náborář nezdůraznil, že v mém případě nehledají tajného agenta, ale analytika na ústředí. Kdyby mi nabídl první jmenované, na místě bych to přijal, a tohle by byla úplně jiná kniha.

Ten samý týden jsem se potkal s editorem časopisu Time, kterého vyslali z manhattanské redakce hledat „tam venku“ mladé nadějné novináře. V New Orleansu zrovna proběhly starostovské primárky a v nich se představilo dvanáct kandidátů, jeden svéráz vedle druhého (například manžel zakladatelky řetězce Ruth’s Chris Steak House vedl kampaň v kostýmu gorily a voličům sliboval, že do místní zoo v Audubon Parku koupí gorilu). Obešel jsem všechny šéfy primárkových komisí a nechal je vyplnit tabulky, kolik podle nich který kandidát v jejich okrscích dostane. S takovými daty a s trochou štěstí jsem dokázal správně odhadnout přesné pořadí a procenta hlasů všech dvanácti kandidátů. Když editor z Time přijel do města, noviny se v reklamách chlubily mým kouskem. Nabídl mi práci a já jí dal přednost před CIA. Na rozloučenou s New Orleansem jsem napsal sloupek s odhadem volební účasti. Tentokrát jsem se neobtěžoval obcházet šéfy okrskových komisí, protože jsem si pyšně myslel, že už vím dost. Spletl jsem se. Další lekce.

Nakonec jsem byl jediným reportérem, kterého onen putující editor „tam venku“ našel, a když jsem vstoupil do Time-Life Building, hrdě mě jako kardinální úlovek odvezli do čtyřiatřicátého patra ukázat nejvyššímu šéfovi Hedleymu Donovanovi. Donovan se nechal slyšet, jak je rád, že „tam venku“ někoho našli, protože až příliš redaktorů jeho časopisu prošlo Harvardem a Oxfordem. Mimochodem, zeptal se, kde jsi studoval ty? Myslel jsem, že si dělá legraci, tak jsem se zasmál. Zopakoval otázku. Editor, který mě objevil, po mně nervózně pokukoval. Co nejprotáhleji jsem zamumlal „na Harvardu“ a doufal, že to bude znít dostatečně „jižansky“. Donovan se zatvářil překvapeně. Hned potom mě odvedli z jeho kanceláře. Co si pamatuju, už jsem u něj nikdy nebyl.

Lidé, s nimiž jsem v Time v následujících letech pracoval, vůbec netvořili nějakou homogenní skupinu, naopak pocházeli z velmi odlišných poměrů, byli bohatí i chudí, z venkova i z měst. Mnoho z nás, kdo jsme se dostali do celostátních médií, však mělo sklon zapomínat na své kořeny a raději chodit na schůze Rady pro mezinárodní vztahy než na obědy Rotary Clubu. Proto také, když jsem se stal šéfredaktorem Time, uspořádali jsme třítýdenní výpravu autobusem Greyhound po staré dálnici 50, která spojuje desítky měst napříč centrální částí Spojených států. Tenkrát se mnou cestovali novináři, kteří se narodili v rodinách mašinfíry z Ohia, majitele ubytovny pro chudé z Arkansasu, kápa klukovské party na sídlišti ve Stuyvesant Town, přístavního dělníka z Mississippi, uklízečky z Harlemu a autobusáka z Long Islandu. Zastavovali jsme ve slepičárnách, bowlingových hernách, v charitativních Kiwanis klubech a na schůzích rodičovských sdružení, v kostelech letniční církve a v laciných barech, kde brali šeky v den výplaty. O pár let později jsme podnikli další podobnou jízdu, tentokrát lodí po Mississippi, přičemž jsme vypluli z Hannibalu v Missouri a pouť završili v New Orleansu. Bezpočet románů, od Odysey přes Huckleberryho Finna až po Route 66, zkoumá tu fascinující směsici angažovanosti a odstupu, jíž jsme na cestách vystaveni, když jako cizinci objevíme nové místo, zažijeme nové dobrodružství, a potom se zase vydáme na cestu, abychom všechny spletitosti nechali za sebou. Ona směs angažovanosti a odstupu podle mě přitahuje zejména novináře a spisovatele.

V prvních letech práce v magazínu Time jsem pracoval pod vedením vedoucího domácího zpravodajství Otta Friedricha, chlapíka s hustým zrzavým knírkem a velmi suchým smyslem pro humor, který si dokázal sám ze sebe neustále utahovat. Předal mi jedno úžasné moudro, které jsem využil v novinařině a později při psaní životopisů: Obskurní fakta a útržky barvitých podrobností, jakkoli ti můžou připadat banální, dodávají dobrému příběhu strukturu a uvěřitelnost. Něco takového napsal už Plútarchos na začátku svých Životopisů: „Někdy nám nějaká drobnost, výraz tváře nebo žert prozradí o jejich povaze a sklonech víc než ta nejslavnější obléhání.“ Friedrich svou myšlenku rozvedl v článku nazvaném „V Rusku je XX stromů“. Dvě X používají časopisoví novináři, když v daném místě chtějí sami nebo s něčí pomocí doplnit správné chybějící číslo.

Od Friedricha, jenž psal bokem knihy, jsem se dozvěděl, že psaní životopisných a historických knih může být uspokojivým doplňkem každodenní novinářské práce. Když jsem v roce 1980 psal o Reaganově kampani, všiml jsem si skupinky podivných lidí, kteří na okrajích předvolebních mítinků rozdávali letáky, v nichž údajně rozkrývaly záludné machinace zahraničněpolitického establishmentu z Východního pobřeží. Ty papíry byly pokryté grafy a vztahovými mapami, v nichž figurovali Trilaterální komise, Rada pro mezinárodní vztahy, Rockefellerové, Bilderberg Group, spolek Skull and Bones a nejrůznější bankovní kabaly. Vyptával jsem se na to kolegy z Time Evana Thomase v domnění, že to jakožto absolvent elitních škol z Východního pobřeží dokáže dešifrovat. Nakonec jsme začali uvažovat o napsání knihy, která by zkoumala realitu a mýty o „establishmentu“.

V hrubých rysech jsme knihu načrtli na chatě v Sag Harboru na Long Islandu. Já jsem noční tvor, takže jsem se snažil zůstat vzhůru do pěti do rána, kdy jsem své poznámky předával Evanovi, jenž v té době už vstával. Odpoledne jsme šli společně na pláž. Nasadili jsme oba postupy, které jsme tenkrát nejčastěji používali při psaní pro Time: Říct příběh prostřednictvím lidí a vytvořit chronologické vyprávění. Vybrali jsme šest lidí, kteří tvořili jádro takzvaného establishmentu (Deana Achesona, Averella Harrimana, Roberta Lovetta, Johna McCloye, Chipa Bohlena a George Kennana), a chronologicky jsme sledovali jejich proplétající se životní dráhy přes soukromé přípravky, univerzitní spolky, Wall Street, diplomacii, studenoválečné působení ve vládě a vietnamskou válku.

První nástřel knihy jsme odnesli nahoru po Madison Street literární agentce Amandě Urbanové a ta nás poslala o kus dál za Alicí Mayhewovou, která pracovala jako redaktorka v nakladatelství Simon & Schuster. Ta nás pár minut poslouchala, ihned pochopila hlavní myšlenku, prohlásila, že vždycky chtěla takovou knihu vydat a že by se měla jmenovat The Wise Men (Moudří). A bylo to.

Obávali jsme se, aby akademici naši knihu nezavrhli jako příliš (nebo „pouze“) žurnalistickou, a tak jsme se ponořili do prezidentských archivů a opřeli se o to, čemu skuteční historici uctivě říkávají „prameny“. To se nám osvědčilo hned při jednom z prvních interview, když McGeorge Bundy zpochybňoval naši základní tezi o existenci takzvané skupiny „establishmentu“. Evan totiž v archivech Lyndona Johnsona našel Bundyho interní zprávu nazvanou „Podpora establishmentu“, v níž podrobně rozebíral, jakou roli v zákulisí naši aktéři hráli, a vyzýval Johnsona, aby z nich sestavil poradní skupinu a získal tak jejich podporu ve vietnamské válce.

Já se však také přesvědčil, že člověku při psaní o moderních dějinách kromě studia archivů velmi hodí i klasické novinářské postupy. Každodenní dopisy, které psal Lovett Harrimanovi, například představovaly bohatou studnici archivních materiálů, ale na konci padesátých let – s rozšířením dálkových telefonních hovorů – je ve spisech náhle nahradily kryptické telefonní vzkazy, v nichž stálo třeba jen „zavolej mi kvůli Laosu“. Hodně proto pomáhalo, když jste mohli aktéry vyzpovídat s reportérským blokem v ruce.

Ještě víc se mi to potvrdilo, když jsem začal psát životopis Henryho Kissingera. Zjistil jsem, že spousta dokumentů v archivech vznikla spíš za účelem zamaskování než historicky přesného zachycení skutečnosti. (Jeho poradce Winston Lord mi prozradil, že Kissinger někdy nechal své asistenty napsat až tři verze zápisů z jednání: jednu pro archivy, druhou pro Nixona a přesnou pro Kissingera.) Takže se vyplatilo obejít aktéry a vyptat se jich, co skutečně tkvělo za oficiálními zprávami. Sám Kissinger jednou podotkl: „Co je psáno v diplomatických hlášeních, nemá nikdy moc společného se skutečností. Kdybych tehdy věděl, co vím dnes, nikdy bych nenapsal disertaci o Metternichovi na základě dokumentů.“

Ukázalo se, že Kissingera silně rozrušilo, co jsem o něm napsal, a dal mi o tom vědět. Během dvou dní, během nichž právě vydanou knihu četl, nadiktoval hromadu dopisů, v nichž označoval moje nejrůznější postřehy z knihy za „skandální“. Někdy mi do Time-Life Building vzkaz z Kissingerovy kanceláře na Park Avenue osobně přinesl lehce pobavený L. Paul „Jerry“ Bremer, jenž byl tehdy mladým spolupracovníkem Kissingera a později získal trochu lehčí práci amerického civilního správce Iráku. Jednou Kissinger přímo oslovil svého blízkého přítele Henryho Grunwalda, jenž byl v té době šéfredaktorem Time Inc., a tedy mým šéfem. Grunwald řekl Kissingerovi, že podle jeho názoru je moje kniha spravedlivá a vyvážená. Kissinger se odmlčel a pak, s ironickým smyslem pro humor, jenž ho občas zachraňoval před pompézností, zabručel: „A jaké má ten mladík právo psát o mně férově a vyváženě?“

Snad v reakci na to jsem se rozhodl, že další knihu napíšu o někom, kdo už byl dvě stě let po smrti. Vybral jsem si Benjamina Franklina, protože jsem cítil, že se Amerika ideologizuje a politicky polarizuje. Franklin byl zakladatelem, jenž pomáhal ostatním nalézat společnou řeč a praktická řešení. Uvědomil si, že se tolerance a kompromis musejí stát klíčovými občanskými ctnostmi nového národa. Cítil jsem, že právě tyto ideály je třeba v té době vyzdvihnout. A místo abych o nich kázal, rozhodl jsem se je čtenářům zprostředkovat formou životopisného vyprávění.

Na Franklinovi mě mimo jiné zaujalo, že byl zapáleným a seriózním vědcem. Občas si ho představujeme jako vetchého staříka, který si v dešti pouštěl draka. Z jeho experimentů však vzešla fluidní teorie elektřiny, jeden z nejvýznamnějších vědeckých pokroků té doby, a bleskosvod, což byl pro změnu jeden z nejužitečnějších vynálezů. Miloval přírodní vědy, ať už mapoval Golfský proud, nebo zaznamenával botanické vzory, a každého, kdo se o ni nezajímal, považoval za filištína. V dnešní době však mnoho údajně vzdělaných lidí klidně žertuje, že o fyzice neví vůbec nic a matematika je děsí. Nikdy by nepřiznali, že nepoznají Hamleta od Macbetha, ale bez okolků připustí, že nevědí, jaký je rozdíl mezi genem a chromozomem nebo mezi principem neurčitosti a teorií relativity. Chtěl jsem ukázat, že věda – dokonce i pro nevědce, jako jsem já – může být fascinující, kreativní a imaginativní. Takové sdělení se opět nejlépe předávalo v podobě příběhu člověka, v tomto případě Alberta Einsteina.

Ti z nás, kdo píšou o historii, mívali množství zdrojů. K dispozici bývaly nádherné deníky, jaký si třeba za druhé světové války vedl ministr války Henry Stimson, ty ale vymizely kvůli lenosti, časové zaneprázdněnosti a strachu z budoucího předvolání před nejrůznější vyšetřovací komise. Mívali jsme k dispozici také dopisy – ty Franklinovy a Einsteinovy zaplnily více než čtyřicet svazků –, ale ty se v éře telefonů a e-mailů v podstatě také vytratily. Ze slavných dob Kennedyho, Johnsona a Nixona jsme měli tajné nahrávky, ale od nádherného zvyku je pořizovat se upustilo poté, co Nixonovi zlomily vaz. V dnešní době si politici i úředníci pokud možno nedělají poznámky, nepíšou přímočaré interní zprávy ani neposílají e-maily. Cokoliv z toho totiž může kterýkoliv kongresový výbor využít k předvolání. Kéž bychom mohli přesvědčit Kongres, aby schválil zákon, jenž by stanovil, že se na e-maily a další podobné materiály vztahuje ochrana soukromí, pokud soud výslovně nerozhodne, že je nutné je využít ve závažném trestním případě. Pak by se totiž po pětadvaceti letech daly zařadit do archivů a historici by je mohli zkoumat. Ale to není pravděpodobné. Jediným novým zdrojem, který historici z dnešní doby získají, jsou skvělé novinářské knihy – například od Boba Woodwarda, Davida Sangera, Jane Mayerové, Bartona Gellmana, Rajiva Chandrasekarana, Steva Colla, George Packera, Thomase Rickse, Michaela Gordona a mnoha dalších. Těm se totiž z vlivných hráčů podařilo vypáčit, co se v zákulisí doopravdy odehrálo. Pokud ovšem ve věku internetu zanikne tištěná žurnalistika a obchodní modely novin se zhroutí, přijdeme i o tento zdroj.

„Všechny biografie jsou autobiografické,“ říká Emerson a já se obávám, že jsem do svých subjektů částečně projektoval své postoje. Platí to zejména pro Franklina. Jako úspěšný vydavatel, novinář a marketér, muž zdatný v navazování kontaktů, milovník nových technologií a člověk, který vždy usiloval vertikální meritokratickou mobilitu, by dokonale zapadl do prostředí informační revoluce. S tím jsem se dokázal plně ztotožnit. Má dcera jednou trefně podotkla, že při psaní o Franklinovi jsem vlastně popisoval idealizovanou verzi sebe sama. Ano, připustil jsem, ale co Einstein? V tom případě, prohlásila, jsem psal o svém otci. A skutečně, můj otec je laskavý, židovský, roztržitý, humanistický inženýr uctívající vědu. Einstein byl jeho hrdinou, stejně jako byl můj otec mým hrdinou. Potom jsem se dcery zeptal, na co jsem tedy myslel, když jsem psal o Kissingerovi. To je snadné, odpověděla. Psal jsi o své temné stránce.

Mými nejrůznějšími novinářskými a spisovatelskými počiny se prolíná téma, které mě vždy velmi zajímalo – vliv technologií na náš život. V roce 1989 jsem odjel do východní Evropy psát o rozpadu sovětského komunistického impéria. Po příjezdu do Bratislavy v tehdejším Československu mě ubytovali v hotelu Forum. Protože se tam ubytovávali cizinci, měli tam i vymoženost zvanou satelitní televize. Pokojská se mě zeptala, jestli by mi nevadilo, kdyby odpoledne pustila do mého pokoje školáky, kteří by se rádi dívali na MTV a další hudební kanály. Řekl jsem, že klidně, a schválně jsem se odpoledne vrátil dřív, abych se s těmi studenty potkal. Když jsem vstoupil do pokoje, nedívali se na MTV. Sledovali na CNN záběry z nepokojů v gdaňské loděnici. Pochopil jsem, že pád autoritářských režimů je nevyhnutelný, protože v digitálním věku nedokážou kontrolovat svobodný tok informací.

Něco podobného jsem viděl ve městě Kašgaru, na úplném západě Číny, které od zbytku země odděluje poušť Taklamakan. V zadní části malé kavárny v nevydlážděné ulici seděly tři děti u počítače. Zeptal jsem se jich, co dělají. Surfujeme na internetu, odpověděly. Zeptal jsem se, jestli můžu něco zkusit, a napsal „time.com“. Na obrazovce vyskočila hláška „Přístup zamítnut“. Napsal jsem „cnn.com“. Stejný případ. Jeden kluk mě odstrčil a něco napsal. Na obrazovce se objevila domovská stránka CNN. Potom napsal něco jiného. Objevil se Time. Zeptal jsem se ho, jak to udělal. „No,“ odpověděl, „umíme se připojit přes proxy servery v Hongkongu, se kterými si cenzoři nevědí rady.“ Když od té doby sleduji, jak v oné části západní Číny tu a tam vypukají protesty, jejichž účastníci se svolávají přes Twitter a Facebook, a totéž se odehrává v Íránu a na dalších místech, dochází mi, že digitální technologie změní politiku víc než cokoliv od doby, kdy Gutenbergův tiskařský lis pomohl do Evropy přivést reformaci.

Stejně tak jsem pozoroval, s velkým nadšením a trochou úzkosti, jak technologie mění práci novinářů a spisovatelů. Když jsem poprvé vstoupil do redakce londýnských Sunday Times, redaktoři ještě psali články na papír a odevzdávali je sazečům. V jedné místnosti na jiném patře měli něco, o čem mluvili jako o „nové technologii“ – textové editory, které dokázaly posílat články rovnou to tisku. Sazečské odbory však zablokovaly zavedení tohoto systému. Jelikož jsem měl s počítači a textovými editory zkušenosti z univerzity, pokusil jsem se jeden z těch přístrojů v redakci Sunday Times použít. Na protest – a jako poslední výstrahu – svolali odboráři naléhavou schůzi, což znamenalo, že těsně před uzávěrkou vydání všichni přestali pracovat. To byla moje první zkušenost s ludditskými sklony některých lidí z mediálního byznysu.

Na začátku devadesátých let 20. století, ještě před příchodem globální internetové sítě, mě zaujal vzestup online komunit, jako byla například Well. V Time jsme o tomto fenoménu napsali téma nazvané „Vítejte v kyberprostoru“. Bylo jasné, že sledujeme zcela zásadní přerod médií. Do té doby bylo zvykem, že velké firmy informace zabalí a naservírují je masovému publiku. Tenkrát vznikl jiný model – vznikaly online komunity, jejichž členové vytvářeli a sdíleli informace s ostatními. Když jsem v Time Inc. dostal na starost „nová média“, zaměřila se naše skupina nejen na využití netu k elektronické distribuci našich časopisů, ale také na vytváření online komunit a diskusních skupin. Za Time a jeho sesterské publikace jsme uzavřeli partnerství s CompuServe, Prodigy a začínajícím AOL a společně zakládali nejrůznější online fóra, na nichž se diskutovalo o našich článcích.

Web všechno změnil. Už jsme si nemuseli vystačit s oplocenými parcelami, které na internetu vybudovaly komerční online služby. Najednou bylo snadné – snad až moc snadné – dostat na internet celý časopis. Myšlenka komunity degradovala na pár „komentářových“ sekcí v dolní části stránek. S uživateli se už nejednalo jako se členy komunity; stali se z nich surfaři, kteří proplachtili kolem a jen letmo přelétli naše texty.

Nejdřív jsme si mysleli, že by uživatelé za tu výsadu měli platit, ale jakmile jsme pomohli rozvinout myšlenku bannerových reklam, začali nám na dveře bušit mladí marketingoví pracovníci s pytli naditými penězi, ochotní zaplatit za tolik očí, kolik jen dokážeme přivábit. A tak jsme se nechali svést mantrou Stewarta Branda, že „informace musí zůstat zdarma, protože se teď velice snadno kopírují a rozmnožují“, a nevšímali si druhé části jeho formulace, totiž, že „informace musí být drahé, protože v informačním věku nemá nic větší cenu než správná informace ve správnou dobu“. Mezi oběma částmi tohoto konceptu existuje rozpor, který se dosud nikomu nepodařil vyřešit.

Nové technologie skýtají úžasné možnosti pro takzvaný spisovatelský život. Například doufám, že další knihu už napíšu pro elektronické čtecí zařízení, jak jsou Kindle nebo Sony Reader; chtěl bych svá slova propojit s hudbou, obrazy a hlasy. Myslím, že v digitálním světě může vzkvétat i žurnalistika. Silně ji obohatí občanští novináři a blogeři, a tradiční novináři zase mohou vytěžit kouzelné nové možnosti distribuce obsahu. Dokonce i starosvětský tisk může mít z nových technologií užitek. Papír je koneckonců velmi dobrou technologií pro úschovu, vyhledávání, distribuci a prohlížení informací. Představte si, že bychom čtyři sta let dostávali veškeré informace na elektronických obrazovkách, a pak by jednoho dne přišel nějaký novodobý Gutenberg a ta slova a obrázky by přenesl na krásně vyvedené papírové stránky, které bychom si mohli přečíst ve vaně, v autobuse nebo na zahradě za domem. Ohromil by nás. Možná bychom prohlašovali, že papír je tak úžasná nová technologie, že jednoho dne nahradí internet. Domnívám se, že papír přetrvá přinejmenším jako příjemný a pohodlný doplněk elektronických forem šíření informací.

Ať už budoucnost přinese cokoliv, budeme muset zodpovědět jednu naléhavou otázku: Jak se mohou spisovatelé (nebo kdokoliv, kdo vytváří originální obsah, který lze zdigitalizovat, filmy a hudbou počínaje, aplikacemi a novinářskými texty konče) uživit v době, kdy se dá digitální obsah zadarmo okopírovat? To mě nyní nejvíc trápí, když se zamýšlím nad takzvaným spisovatelským životem, který bych rád dál vedl – a který, doufám, povede i má dcera a všechny budoucí generace.

Po tři sta let, konkrétně od přijetí britského Zákona královny Anny (Statute of Anne), fungoval systém, který zaručoval lidem vytvářejícím věci (knihy, články, hudbu či obrazy) právo na odměnu, pokud chtěl jejich dílo někdo zkopírovat. Tento „copyrightový“ systém tři sta let podporoval a odměňoval kreativitu v mnoha oborech a vytvořil vzkvétající hospodářství založené na vytváření intelektuálního vlastnictví nadanými jedinci. A díky tomuto systému také mohli nejrůznější lidé, od Walkera Percyho po mě, žít takzvaným spisovatelským životem. Kéž by tuto úžasnou možnost dostala i příští generace.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vůdcové, myslitelé, hrdinové.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.