JAROSLAV MOSTECKÝ

MARK

STONE

KALUŽINY
MODRÉ KRVE

OBSAH

ÚVOD

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

Ukázka z dalšího dílu: Mise na Šámatu

ÚVOD

Pozemská unie, federace osmdesáti pěti planet, už pět století pokračuje v mocné expanzi po celé Galaxii. Její vlády si však postupem času uvědomily, že sbližování s primitivními civilizacemi vede k ekologickým katastrofám. Domorodci se po kontaktu s pozemšťany přestávali sami vyvíjet, stávali se na nich závislými a žebrali o techniku, kterou nedokázali pochopit. V případě jedné planety to došlo dokonce tak daleko, že domorodci málem vyhynuli. Podařilo se zachránit pouze několik párů, které pak byly přemístěny do přírodní rezervace, jako se to kdysi dělávalo se zvířaty.

Proto vznikl zákon o nevměšování. Když kosmická loď Průzkumné galaktické služby objevila planetu obývanou humanoidními bytostmi, měla rozkaz pouze ji zaregistrovat, ale v žádném případě nenavazovat kontakt, dokud se podrobně neprověřila úroveň její civilizace.

Pokud byla planeta na určité technické úrovni, navázalo s ní Ministerstvo galaktických vztahů diplomatické styky. V opačném případě byla záležitost svěřena Službě pro dohled nad primitivními planetami (SDPP), která měla za úkol vypracovat a dvakrát v průběhu sta let předložit studii o vývoji domorodců.

Protože se však ukázalo, že taková pozorování z umělých satelitů jsou nedostatečná, byly přímo na místo vysílány posádky složené z agenta činné služby a z androida, kteří se nenápadně vmísili mezi domorodce.

Jedním z takových agentů byl i Mark Stone.

1

Skřeky zpívajících ryb nabraly na síle. Jako vždycky, když se na temném severním obzoru matně modravě zaleskl vycházející kotouč zdejšího měsíce. Šedivé vlny Gatagéwského oceánu se každý rok v ten čas hnuly k severu a s odlivem se z pobřežních vod vynořily ostré kontury skalisek. Ze škvír a dutin ve skalách, sotva před hodinou ještě skrytých pod hladinou, vyšlehla stříbřitá záře a obestřela útesy nadýchanou, mihotavou aurou.

V hukotu moře a rybím zpěvu zanikaly všechny ostatní zvuky. Houkavý křik ptáků a pleskání slaného bahna, líně stékajícího po svažité skalní plotně zpátky do moře. Mlaskavé rány, provázející otevírání lastur, z jejichž útrob se rozlévala ona stříbřitá záře, i sténavé povrzávání šupinatých kmenů obrovitých stromů. Jejich kořeny nezarůstaly do země – už proto, že na skalnatém pobřeží to ani nebylo možné. Obtáčely se kolem skalisek a zajišťovaly tak stromu stabilitu. Z rozsoch jim visely pletence jak paže silných vzdušných kořenů, za přílivu sahajících až do vody a čerpajících z ní to, co stromům nemohla nabídnout planá písčitá půda.

Zápach rybiny a slaného bahna ležel nad skalnatou pláží jako těžká, vodou nacucaná přikrývka.

Odliv Severního měsíce vrcholil jen deset či jedenáct dní v roce. Pak se jeho kotouč schoval za obzor a rozdíl hladiny mezi přílivem a odlivem už nebýval tak vysoký. Bahno se znovu začínalo usazovat, aby příští rok zase s ustupujícím mořem sklouzlo do hlubin…

***

Mezi šlahouny vzdušných kořenů vysokých stromů, teď jen mrtvě visících dolů, se cosi pohnulo. Vegetace se rozhrnula a z temnoty, lehounce prosvětlené namodralým přízračným světlem Severního měsíce, se vynořil muž.

Byl oděný jen do krátké tenké haleny z ještěrčí kůže. Na nohou měl nohavice z látky utkané z mořské trávy, sahající od lýtek až k tříslům, a zbytek těla zakrývala halena z téhož materiálu, v pase stažená pletencem tenkých pružných větviček modrých keříků, rostoucích všude kolem. Muž seskočil z kořene a po kluzké kamenné plotně začal sestupovat na dno zátoky, ještě před hodinou zatopené mořem. Po čtyřech se protáhl pod mohutným, na omak slizkým kořenem a o dva kroky dál se musel vyhnout schránce uhynulého nestvůrného hlavonožce, jehož krunýř, posetý ostrými jedovatými trny, trčícími do stran, mohl být stále ještě smrtelným nebezpečím. Muž se zastavil, až když mu špičky nohou omyla zpěněná voda příboje.

Ohlédl se ke stromům a pak ukázal prstem k obzoru, ohraničenému viiiami valícími se k severu: „To říkám vám, kteří jste přispěchali na moje volání! Tam odsud přicházejí a jejich příchod znamená smrt! Ať je Ta se zobákem pohltí!“ Rozkašlal se a chvíli trvalo, než zase dokázal promluvit. „Kdysi mi můj otec vybral jméno Vanai, Světlo, protože mé činy byly stejně jasné jako záře Denní hvězdy. Kdo z vás nikdy neslyšel zpěvy o mých činech, ten, při bozích, kteří neumějí umírat, jako by dosud nežil!“ Usrkl z tykvovité nádoby, kterou měl zavěšenou vysoko u pasu, a pokračoval: „Boj, který nás čeká, ale mým bojem už není. Starý ještě nejsem, vždyť dvě z mých žen mají oblá břicha a čekají, až mí synové budou chtít na svět… Každému z vás bych se postavil, ale na Tu se zobákem už má síla nestačí. Přede dvěma roky jsem namočil ostří sekery v jedu a v dlani jsem sevřel harpunu i oštěp… Krváceli jsme oba, já i ona. Stokrát jsem ji ťal mečem a svou harpunu jsem utopil v jejím těle! Její zobák mi uštípl ruku a pahýl, co mi zbyl, pořád bolí, jako tu první noc po boji. Dnes už nemohu držet zbraň, jak bych chtěl.“

Z indigové tmy pod stromy se ozvala mručivá slova uznání.

Vanai počkal, až muži, ukrytí pod stromy, umlknou, a pak promluvil znovu:

„Už to víte, vypráví se o tom u poradních ohňů po celém vašem kontinentu. Ta se zobákem nás vyhnala z našich domovů na ostrovech a my tu teď stojíme na posledním kusu suché země, co nám ještě zbyl! Stala se z nás snadná kořist a naším masem příšery z moře zahánějí hlad.“ Ukázal rukou před sebe: „Tady je poslední zátoka, na jejímž břehu mohu stát beze strachu. Zatím. Ze všech ostatních zátok tohoto ostrova se Ta se zobákem není schopna na suchou zem dostat. Jsou tam vysoké skály a ty ji do vnitrozemí nepustí. Jen tudy by se jí to mohlo podařit, ale zde ještě strážci zůstávají…“ Ohlédl se k zátoce, osvětlené lehounkou nadýchanou stříbřitou září, vycházející z mušlí přichycených na útesech, a jeho hlas ztvrdl. „Zoufat mohou ženy a oběti bohům skládají jen hlupáci. Bohové přece vědí, že nás nechávají umírat! Musíme bojovat. Jestli nás Ta se zobákem vyžene i odtud, můj lid bude muset ustoupit přes úžinu na váš kontinent!“

Vanai zmlkl a čekal, až muži odpoví. Věděl dopředu, že se jim to nebude líbit.

„Tví předci, Vanaii, vždy žili na ostrovech! Zůstaňte tu!“ zahučel zpod stromů čísi hlas. „Pevnina není vaše země!“

„Ne, není…“ odpověděl unaveně. „Možná by to vyvolalo válku. Ale nebylo by to k ničemu. Strážci, svítící lastury, jejichž světla se Ta se zobákem tolik bojí, časem zmizí i od břehů vaší pevniny a Ta se zobákem pak bude mít volnou cestu i k vám! Vyleze na břeh, bude zabíjet ve vesnicích, a až se dostane přes pláň, ponoří se do vašich jezer, aby tam nakladla vejce! Při bozích, kteří neumějí umírat, pokud ji nezastavíme tady, nezastavíme ji už nikdy!“

Muž se znovu rozkašlal. Za denního světla by muži ukrytí mezi stromy mohli vidět, jak mu pahýl ruky rudě naběhl a starý strup popraskal. Kapičky krve se zaperlily mezi žlutými puchýřky. „Proto jsme vyslali k vašim králům posly s přáním,“ pokračoval hned, „ať přijdou jen ti nejstatečnější ze statečných a ti nejmoudřejší z moudrých! Jen takoví muži, co dokážou držet sekeru v ruce a víc si váží chytrosti než odvahy umřít! Náš lid…“

Zpoza stromů vystoupil muž, dobře o hlavu vyšší než Vanai. Měl na sobě podobný oděv jako on, jen temně tiziánové vlasy měl svázané do mohutného uzlu trčícího vzhůru: „Přišlo nás přes třicet a stačilo jediné tvé zavolání, Vanaii z Ostrovů. I když jsou naše národy v nepřátelství, považoval jsem za čest, že jsem byl jedním z těch, jež jsi žádal o pomoc. Jednomu však nerozumím…“

Z temnoty pod stromy se ozval mručivý souhlas ostatních mužů. „Čeho se bojíte? Tvůj národ je nejstatečnější a je vás nejvíc…“

„To už dávno není pravda,“ zachrčel Vanai. „Než budeš hovořit dál, Ovarde z Roklin, pojď za mnou, a ostatní ať se přidají!“ Obrátil se a vydal se podél čáry příboje kamsi do tmy. Ještě jednou se otočil k ostatním: „Pospěšte si, muži! Čas od času přijde od moře vlna, která znovu zalije zátoku a dosáhne až ke stromům. Koho tady přistihne, tím mrští o skály a krabi budou mít až do rána co žrát!“

***

Ovard z Roklin lehce přeskočil kořen a za ním vystoupilo zpod stromů dalších třicet bojovníků, mužů nejmoudřejších a nejstatečnějších, jací žili mezi Gatagéwským oceánem a sopečným pohořím daleko na západě.

Poslední se k zástupu připojil muž, o němž žádný z nich až dosud neslyšel a který předešlý večer přišel do kamenné vesnice ostrovanů bez pozvání a sám jim nabídl své služby. Vanaie z ostrovů na něm nezaujalo ani tak podivně znějící jméno Mark, jako cizincovy ocelově šedé oči – takové ještě nikdy v životě neviděl. Slyšel ale, že světlé oči a hnědé vlasy mívají lidé na vzdáleném kontinentu, jehož ploché pobřeží bývá za jasných dnů vidět na severovýchodním obzoru.

Vanai z Ostrovů na nabídku pomoci kývl. Pokud se Mark dokázal dostat přes tak rozlehlé moře, musel mít obrovské štěstí, nebo znát něco, co na Tu se zobákem platí…

Teď na něj ale Vanai nemyslel. Kráčel vpředu a spěchal, protože věděl, že moře dokáže být i za odlivu zákeřnější než žárlivá žena.

Z východu se přihnal poryv větru, poštval vlny proti pobřežním skalám a pláž zalila vlna, kterou zadržel až val kořenů a šupinovitých kmenů.

„Ta se zobákem!“ ozval se polekaný výkřik.

„Nemůže sem!“ štěkl Vanai daleko vpředu. „Tuhle zátoku hlídají strážci, lastury se stříbrným světlem! Dokud tu jsou, Ta se zobákem se nepřiblíží! Schovejte zbraně a pospěšte za mnou!“

Mark, který šel na konci zástupu, se zastavil a zkoumavě přehlédl temné vlny, valící se souběžně s pobřežím kamsi na sever. Namodralé světlo Severního měsíce nedokázalo temnotu rozehnat a z vln cizího tajuplného moře se mohlo vynořit cokoli. Všimli by si toho až na poslední chvíli…

Odplivl si a ucítil, jak mu na zádech naskakuje husí kůže. Neměl nejmenší tušení, co by Ta se zobákem mohla být za bytost. Nějaký gigantický mořský pták, jemuž vyhynula přirozená potrava a lidi si našel jako náhražku? Ale to by jej žádné fluoreskující škeble nezadržely. Spíš to bude nějaká mořská obojživelná potvora, schopná opustit vodní živel a lovit na pevnině…

Markovi se nepřehledná pláž, plná ostrých výčnělků, napůl ztrouchnivělých zřícených stromů, ohlodaných vlnami a ozdobených krajkovím soli, obrovských rozbitých vápnitých schránek měkkýšů a klepetonožců, v nichž by se mohlo schovat i několik mužů, vůbec nelíbila. Neměl strach. Kdyby pociťoval hrůzu ze tmy a z moře, nikdy by neprošel psychologickými testy, bez nichž by se nemohl stát agentem Služby pro dohled nad primitivními planetami. A kapitán Mark Stone patřil k těm nejlepším. Kdyby ne, nedostával by ty nejtěžší úkoly. Nikdy by se mu nepřihodilo, aby v nepohodlném oděvu z ještěrčích kůží a spletené trávy stál na pláži cizího oceánu a snažil se zjistit, jak se mohlo stát, že se populace na planetě Gatagéwa během jediného období mezi pravidelnými kontrolami snížila téměř o polovinu…

Teď, zdálo se, byl na stopě. Ta se zobákem přichází z moře a loví lidi… Ať už to bylo cokoli, k úbytku obyvatelstva zjevně nedošlo vinou infekce zavlečené z vesmíru ani jakýmkoli jiným zásahem zvenčí. Ještě se musí ujistit, že opravdu jde jen o nějakého mořského živočicha, a vrátí se k astronefu ukrytému v horách na kontinentu. Zakročit proti hladovým obojživelníkům, nebo co by to mohlo být, je proti stanovám Služby pro dohled nad primitivními planetami. Je-li cílem evoluce na této planetě vyhlazení humanoidů a jejích nahrazení nějakou jinou formou života, nedá se nic dělat. I když jde o dost brutální způsob…

„Pospěšte si, bohové nejsou na naší straně!“ zaslechl volání Vanaie z ostrovů. Hlas zněl jakoby odkudsi shora. Mark Stone se rozběhl a v pár vteřinách dohnal muže před sebou. Pláž tu končila, skalní masiv vybíhal daleko do moře a stezka pokračovala příkře vzhůru.

V ten okamžik zaskučel vichr, v hluboké tmě zařvalo moře a kdesi daleko na hladině se vzedmula vlna a rozehnala se proti břehu.

„Rychle!“ křikl Mark. Nebezpečí spíš vycítil, než uviděl, ale už dávno věděl, že jeho instinkt bývá správný. Hukot moře nabral na síle a najednou šlo o život. Mark předstihl muže před sebou a po čtyřech se hnal stezkou nahoru. Skála klouzala a takhle to šlo rychleji. Dostal se dál sotva o pár desítek kroků a hlavou skoro narazil do kamenného stupně. Bezděčně ohmatal skálu před sebou, nalezl chyt, zaklesl do něj prsty a vytáhl se.

Málem pozdě. Rozbouřený oceán udeřil do kamenné stěny pod ním. Skalní masiv se zachvěl, jazyk pěny olízl Markovi záda a vzápětí stekl po skále dolů.

Mark zaklel, s vypětím se vytáhl až docela nahoru a překulil se přes hranu skalní plošiny. Protřel si oči a ohlédl se zpět.

„Hej!“ křikl, ale zdola pod ním se nikdo neozval. Pokusil se vstát, nohy se mu však ještě chvěly z prudkého sprintu. Chvíli trvalo, než se mohl vrávoravým krokem vydat dál po stezce, kterou téměř neviděl. Po půlhodině konečně dohnal celou skupinu na temeni útesu vysoko nad mořem.

„Vanaii! Jednoho muže spláchlo moře!“ vydechl a zchváceně klesl na kolena.

„Už ho nevrátí,“ odpověděl vůdce ostrovanů. „Hned zítra mu naše ženy ušijí rubáš a hodí mu jej do vln. Ale bohové vědí a já to tuším, že už si ho na cestu k předkům neobleče. Ve vlnách číhá ona a její hlad trvá věčně…“

„Ta se zobákem,“ hlesl stísněně jeden z mužů, který dorazil až z pouštních osad na jihu kontinentu.

Chvíli bylo ticho a mrazivý zvuk toho jména utkvěl v ovzduší.

„Za chvíli ji uvidíme,“ řekl tiše Vanai. „Hádal bych, při bozích, že mezi vámi není nikdo, kdo by ji někdy spatřil na vlastní oči!“ Přistoupil k okraji plošiny a ukázal dolů na druhou stranu skaliska. „Nebude to dlouho trvat a přijde sem! Můj bratr přinesl návnadu!“

Mark Stone pohlédl dolů. Modravé měsíční světlo se blyštělo na ploškách slídy, před miliony let zakleté do skal, a přelévalo se nad mořskou hladinou jako indigová mlha. Zátoka dole byla tichá a klidná, moře už se stáhlo s odlivem od břehů… A dokonale ze všech stran uzavřená skalními stěnami.

Vanaiův bratr shodil ze zad velký kožený měch a rychle rozšněroval uzly po jeho obvodu. Na zem se vykulilo malé zvíře, podobné kůzleti. Nohy nemělo svázané, ale nebránilo se. Jen apaticky leželo, občas pozvedlo nehezkou, jakoby psí hlavu a krátce zamečelo. Vanaiův bratr popadl bezvládné dobytče za nohy, roztočil ho ve vzduchu a svrhl dolů na písčitou pláž. Tupé žuchnutí těla se odrazilo od skal na protější straně.

„Ještě máme čas,“ zašeptal Vanai. Přidřepl, shrnul pod sebe svůj plášť a posadil se. „Nepřichází před půlnocí.“

Ze záňadří vytáhl váček, který měl pověšený na krku, otevřel ho a opatrně do něj hrábl dvěma prsty. Aroma připomínající vůni skořice udeřilo Marka do nosu.

„Co je to?“ zeptal se, ale už tušil odpověď.

„Stříbrná mlha,“ odpověděl mu vládce ostrovanů s úsměvem. „Čím v tvé zemi lidé zahánějí smutek, když tohle neznají?“

Mark Stone překvapeně sledoval, jak Vanai opatrně rozlamuje stříbřitou poloprůhlednou čočku jakési křehké drobivé hmoty na několik kousků a ty rozděluje mužům kolem sebe. Díval se, jak si bojovníci jeden po druhém berou svůj díl, mnou jej mezi dlaněmi a třením rozmělňují na drobounký prášek… Viděl, jak se ten stříbrný prach rozptyluje ve vzduchu a vítr jej odnáší s sebou.

„Stříbrná mlha,“ opakoval Mark Stone nahlas jméno té nejstrašnější drogy, jaká se v posledních letech objevila na planetách Pozemské unie a o níž nikdo netušil, odkud pochází.

Teď už to věděl. Pochází odtud! Stříbřitě ligotající obláček se dostal až k němu a jeho dech strhl prvních pár molekul…

Najednou se zalykal štěstím a nevěděl proč. Měl chuť se radovat, křičet, skákat… Zmobilizoval poslední zbytečky jasného vědomí, ale nedokázal už nic. Padl na kolena a zaryl prsty do skály. Sedřel si nehty a bříška prstů, až vytryskla krev. Ne! To nesmím! Musím přece…

Ještě na chviličku se mu vrátila síla.

„Rayi!“ vykřikl a vzápětí už necítil nic, jen radost a štěstí.

***

Android Ray, který zůstal na palubě astronefu ukrytého v horách, zaregistroval jeho myšlenku a vzápětí ji ztratil. Na okamžik se zarazil a soustředil se na spojení. Patřil k sérii několika málo exemplářů vybavených psychickým zesilovačem, díky němuž byl schopen telepaticky komunikovat se svým velitelem a v tomto případě i přítelem.

„Marku! Co se děje?“

Ale Mark Stone neodpovídal. Jeho myšlenky jako by se nadobro rozplizly. Přece kdyby umíral, stačil by se ještě ozvat, i když jen podvědomě. Ray si byl jistý, že by Markovu poslední myšlenku zachytil…

„Marku!“ zkusil to znovu.

Marně. Kapitán Mark Stone, agent SDPP, neodpovídal.

2

Ray se ocitl v situaci, která se mu ani trochu nelíbila. Věděl, co teď musí podle řádu Služby pro dohled nad primitivními planetami udělat. Ale čekat povinných sedmdesát dva hodin a v případě, že se agent neozve, poslat hlášení generálu Khovovi a znovu čekat na záchranné vyprošťovací družstvo, se mu ani trochu nechtělo. Měl tu smůlu, že jeho mozek byl schopen pojmout kompletní databázi všech misí SDPP. A už mockrát se stalo, že záchranný tým už jenom přijel sesbírat pozůstatky agenta do plastikového pytle…

Bylo jich hodně. Poslední, kapitán Džugder Khov, synovec generála a velitele SDPP, skončil na obětišti a poslední, co v životě spatřil, bylo srdce, zaživa vytržené z vlastní hrudi…

Ray nebyl obyčejný android, jaké si může člověk, jen trochu při penězích, objednat a koupit. Člověku, který byl zvyklý androidy občas potkávat, by neuniklo, že Ray není člověk. Na druhé straně obyvatele světů zahrnutých do kategorie primitivních planet nic podobného ani napadnout nemohlo. Byl statný, trochu podobný Markovi, jen o něco vyšší. Mohl jíst a pít a „spolknutá strava“ byla v malém generátoru uvnitř těla přeměňována v energii. Maskovací podprogramy zajišťovaly i růst vousů a vylučování „potu“, aby na misích na cizích planetách nebyl domorodcům nápadný. Patřil k malé výrobní sérii, u níž se předpokládala vybavenost psychickým zesilovačem, který umožňoval telepatické spojení s majitelem. Vzhledem k tomu, že mezi pozemšťany bylo jen málo jedinců s podobnými mentálními schopnostmi, byla výroba brzy zastavena.

Kapitán Mark Stone byl člověk, který dovedl této Rayovy schopnosti dokonale využít. Sám byl telepat a během mise na planetě obydlené dvěma formami inteligentních rostlin si tuto schopnost ještě zdokonalil. Možná i díky ní vzniklo mezi oběma zvláštní pouto, o němž by se v případě dvou lidských bytostí dalo mluvit jako o přátelství až za hrob. V krizových situacích se Ray dokázal vymanit z labyrintu vzájemné nadřazenosti zákonů a příkazů a prioritou se pro něj stávalo Markovo bezpečí.

„Marku! Je všechno v pořádku?“

Mark Stone mlčel. Samozřejmě že schopnost telepatického spojení byla omezena vzdáleností, ale Mark by tak daleko být neměl.

Jen na ostrově, odděleném od východního pobřeží kontinentu úzkou úžinou. Navíc se před chvílí přece ozval…

Ray bleskově nahrál zprávu pro záchrannou expedici, která by sem dorazila, kdyby se oni dva nevrátili, rychle se převlékl do oděvu, jaký nosili místní domorodci, a vyšel z astronefu.

Byla noc a světlo Severního měsíce pableskovalo po sněhových polích na horských svazích, mezi nimiž se ukrýval jejich astronef. Ray zajistil letoun proti vniknutí cizí osoby, i když to bylo tak vysoko v horách celkem zbytečné, a zapnul antigrav. Vznesl se nízko nad suťové pole a zamířil přímo na východ…

Každou chvíli volal Marka, ale ten neodpovídal. Bylo to však jiné, docela jiné, než kdyby byl Mark Stone již po smrti. Ray vnímal podivnou, nesrozumitelnou změť nesmyslných a zmutovaných myšlenek, u nichž ani nedokázal určit, zda opravdu pocházejí od Marka, jak vskrytu své duše, zakleté do paměťových krystalů, doufal.

***

Mark Stone otevřel oči a první, co uviděl, byly hvězdy. Od chvíle, kdy se vyšplhal na temeno skály nad mořem, uběhla už pořádná část noci. Souhvězdí se pootočila a Severní měsíc klesl o něco víc k obzoru.

Mark se posadil a rozhlédl se. Vzpomněl si rychle. Stříbrná mlha! Pokud byly informace ve svodce, kterou agenti SDPP dostávali při každém návratu na Zemi a jež obsahovala všechny důležité novinky a události, správné, pak mu teď odumřela dvanáctina všech buněk v malém mozku. Ještě pět šest dávek a začne ztrácet orientaci, po deseti se neudrží na nohou…

Loupl očima po Vanaiovi. Ten stál kousek od něj a nic nenasvědčovalo, že by mu dávka stříbrné mlhy nějak uškodila. I ostatní stáli kolem, v temném šeru bylo vidět jen jejich bílé, doširoka vyceněné zuby. Na domorodce to zřejmě takový ničivý účinek nemělo.

„Ochutnal jsi stříbrnou mlhu dnes poprvé?“ promluvil Vanai. „Mám pravdu, Marku?“

Vanaiův bratr se zachechtal a potřásl teatrálně hlavou: „Můj syn vypadal stejně, když se stříbrné mlhy poprvé nadechl… Jenomže mu byly jen tři roky. Tři roky! Pššš!“ Většina mužů se rozchechtala.

„Neznám tu věc,“ odpověděl Mark opatrně. „Odkud ji získáváte?“

„Neznáš?“ Vanai se zamračil. „Pak nejsi z tohoto světa!“ dodal ponuře. Veselá nálada byla ta tam. „Před několika lety přišli cizí muži a stejně jako ty se ptali, odkud máme stříbrnou mlhu! Dnes přicházejí, berou si ji sami a jen se smáli, když jsem jim říkal, že kvůli tomu můj lid umírá!“ Vanai se sehnul a vytrhl Markovi od pasu jeho zbraň. Připomínala staré malajské šavle a byla vyrobena přesně podle předlohy získané od domorodců. Jen byla z daleko pevnějšího a lehčího materiálu. Vanai ji udiveně potěžkal v ruce. „Opravdu nejsi odtud, ty, který si říkáš Mark…! Proč jsi přišel?“

„Rozeslal jsi poselství se žádostí o pomoc, nevzpomínáš si?“ odvětil Mark drze.

„Jsi z jiného světa!“

Mark se ošil: „I kdyby tomu tak bylo, nepatřím k těm, co sem přicházejí a berou vám, co je vaše…“

„Marku! Ozvi se!“ Rayovo volání zadunělo v Markově lebce jako řinčení na poplach.

„Klid. Už jsem při vědomí. Všechno v pořádku. Byla to jen malá dávka stříbrné mlhy.“

„Máš na mysli drogu distribuovanou pod tímto názvem?“

„Zrovna tu. Narazili jsme na její zdroj! Šéfovi to bude fuk, ale admirál Neuman, velitel Vesmírné policie, se zblázní radostí!“

„To je mrzuté,“ ozval se zase Ray. „Kdybych věděl, že zrovna prožíváš extázi štěstí, nemusel jsem si vybít baterie!“

„Rayi! Snad za mnou neletíš!“

„Už se to nestane,“ odsekl android. „Sestupuju do lesa a počkám na denní světlo. Až si dobiju energii, vrátím se k astronefu.“

***

„No tak?“ rozkřikl se Vanai na svého zajatce. „Usnul jsi?“

„Ne,“ zavrtěl Mark hlavou. „Ptej se, Vanaii, ale přísahám, že jsem přišel jen proto, abych pomohl tobě a tvému národu…“

„Ta se zobákem,“ skočil mu do řeči Vanaiův bratr a jeho hlas zněl tiše. „Ona přichází!“

Všichni muži najednou přešli k okraji skalní plošiny. Dva z nich vykřikli hrůzou a ustoupili zase zpět.

I Mark zvědavě vstal, ale hned zase padl na kolena. Hlava se mu ještě točila. Na pár vteřin zavřel oči a pak po čtyřech dolezl za ostatními k okraji skalní plošiny.

Ta se zobákem přicházela.

Ne, připlouvala. Jako netvor z příšerných snů…

Z černomodrých vln se k pobřeží blížilo klubko hadů, rozdivočelých anakond, bičujících vodu kolem sebe. Modravé světlo Severního měsíce však bylo k lidem příliš laskavé, protože neukázalo všechno.

„Sakramentská práce!“ vydechl Mark ohromeně, když spatřil, jak se první z těch „hadů“ tápavě dotkl písku pláže a neomylně se začal sunout k tělu mrtvého dobytčete. Pochopil, co vidí. Sjel očima k pomyslnému středu toho chaosu, vířící vody a tlustých, temně černých hadích těl, a pak se podíval dál na moře.

„Chobotnice!“ zašeptal, když spatřil, jak se dobře padesát šedesát metrů za pletencem chapadel vynořuje nad hladinu velká tykvovitá hlava s obrovskýma vyboulenýma očima. V tu chvíli docela zapomněl, že je kapitánem SDPP. Ucítil prvotní hrůzu člověka před nebezpečím, před netvorem, na něhož nestačí a před nímž by nedokázal uprchnout, kdyby se s ním střetl tváří v tvář.

„Takoví jako ty, Marku, z jiného světa, dopustili, aby se lid, který si mne vyvolil za svého vůdce, stal její potravou,“ promluvil do ticha Vanai, náčelník ostrovanů.

„Sami ji lákáte ke břehu,“ odsekl Mark a ukázal na mrtvé zvíře.

„Tvůj smích zkysne,“ zavrčel Vanai. „Budeš naším rukojmím, a jestli lidé odtamtud, co přicházíš, zabijí strážce i v zátoce, pak první sousto, které najde Ta se zobákem uvázané ke stromu, budeš ty…“

„A kdy mají přijít?“

„Začal odliv Severního měsíce. Možná už dnes…“

Mark nebyl v lehké situaci, ale tohle jej uklidnilo. Měl dost času, nejméně do zítřka. Od moře bylo za odlivu ke stromům dobře sto metrů. Tak daleko nedosáhne ani tahle potvora…

Najednou zjistil, že dosáhne. Chapadla nestvůrného hlavonožce se roztáhla do vějíře, opřela se o dno a Ta se zobákem vystoupila z vody. Zpěněný příboj se stáhl z pláže, jako by se voda oceánu nechtěla smísit s krví obětovaného dobytčete. V ponuré modré záři Severního měsíce se matně zaleskl zobák chobotnice, umístěný asi půl metru pod očima…

„Ona může na pevninu?“ vydechl Mark a zvedl oči k Vanaiovi.

„Už jsem to řekl. Může, kam se jí zachce,“ odpověděl ostrovan. „Její chapadla jsou silná a tuhá, ne jako u podobných menších tvorů.“ Odkašlal si a ukázal dolů. „Může, kam chce! A hledá cestu!“

Moře se vrátilo na pláž, zabouřilo mezi roztaženými chapadly a zase couvlo zpátky.

Netvor sevřel v chapadlech mršinu nešťastného dobytčete a jediným trhnutím ji rozerval na kusy. Sunul se ale dál, až ke skalní stěně uzavírající cestu do vnitrozemí. Další z mužů s těžkým vzdychnutím ustoupil od okraje skály a zabořil hlavu do dlaní. Nestvůrný hlavonožec se teď přímo pod nimi tlačil proti útesu a chapadly ohmatával skálu do dvacetimetrové výšky…

„Proto vymíráte?“ vydechl Mark.

Vanai přikývl a hned se otočil, protože Gorys z Gejzírových údolí zachrčel, jak bylo na Gatagéwě zvykem, když se muž chystal říct něco důležitého.

„Volal jsi nás zbytečně, Vanaii z ostrovů!“ pronesl hlasem, který přiškrtil strach. „Od malička jsem slýchal staré zkazky o Té se zobákem. O tom, jak dlouho trvalo a kolik mužů zahynulo, než naši předkové konečně roznesli strážce po všech zátokách a útesech, aby svou září příšeru zaháněli od pobřeží. Těšil jsem se, že budu jedním z těch, jejichž jména se budou zpívat spolu se jmény hrdinů, o nichž jsem slýchal od potulných pěvců. Ale teď, když vidím, s kým máme bojovat…“ Zavrtěl hlavou. „V tom boji se nedá zvítězit! Snad dřív, když ještě všude bylo hodně strážců a stačilo počkat na odliv, obložit útes oharky, vyčkat, až se strážci sami pustí, a pak je přenést na pobřeží, kudy Ta se zobákem pronikala na břeh lovit… Ale dnes je strážců málo, protože hloupí muži jako on…“ ukázal na Marka a plivl mu na břicho, „… strážce kradou a nenechávají ani malé!“

„Proč? K čemu?“ vyhrkl Mark. V podvědomí cítil, že odpověď je blízko, ale v hlavě ještě pořád cítil vliv stříbrné mlhy a podivné prázdno. Teď by si netroufal ani na malou násobilku.

Vanai jej neuznal za hodna odpovědi. Otočil se a ukázal na zátoku, po jejíž pláži před chvílí přišli. Až sem bylo vidět jemnou, opalizující záři stříbřitých mušlí. „Všechny ostrovy už o strážce kvůli lidem z tvého světa přišly. Na tomto ostrově jich také zbylo už jen pár,“ řekl. „Jen proto ještě žijeme, že tento ostrov má jediný přístup, a to je tahle zátoka. Až je odtud tví soukmenovci uloupí taky, začneme zpívat písně mrtvých…“

„Mám právo dokončit řeč!“ vztekle vykřikl Gorys z Gejzírových údolí.

„Nemáš,“ uťal ho Vanai, „protože hovoříš o věcech, na něž se tě nikdo neptal! Nevolali jsme vás proto, abyste Tu se zobákem zabili, protože v oceánu jich jsou stovky, a po té, jíž byste společnými silami usekali chapadla, by přišly další, a možná ještě hroznější a větší!“

Pár mužů nesouhlasně zamručelo a ostatní je okřikli.

„Té se zobákem nemůže vzdorovat nikdo z nás. Zavolali jsme vás, abyste nám pomohli a poradili, jak proti nim postupovat,“ řekl Vanai a po několika vteřinách ukázal k východnímu obzoru. „Přicházejí vždy po tři noci, kdy vrcholí odliv a moře táhne na sever za měsícem. Tehdy zůstane na suchu nejvíc strážců. Dnešní noc je právě jednou z nich…“ Obzor podivně plál, jako by se tam kdesi rozkmotřili bohové a házeli po sobě ohnivými koulemi.

Mark byl jediný, kdo věděl, že to nemůže být nic jiného než neznámý astronef, blížící se k ostrovu jen pár metrů nad mořskou hladinou. Parta gaunerů si přicházela pro strážce… Došlo mu to dost pozdě, ale přece. Stříbřitě svítící lastury – a stříbrná mlha!

„Ta stříbrná mlha…“ začal a vzrušeně sebou trhl. „Získáváte ji z těch lastur? Tedy ze strážců? Usušíte je, že? A potom…“

„Ty mlč!“ okřikl jej Vanai, ale v jeho hlase bylo víc znát zoufalství než zlost.

„Můžu vám pomoct!“ řekl Mark. Zavřel oči a zavolal Raye:

„Máme problém, Rayi! Byl bych moc rád, kdyby sis přece jen skoro vybil baterie a dorazil sem!“

V rychlosti přítele seznámil se vším, co se tu dělo.

„Ne! Nejdřív se vrátím a pošlu zprávu,“ namítl k Markovu překvapení Ray. „Pak se vypravím za tebou, ale s výsadkovým člunem, abych se šetřil. Ta cesta by mi opravdu dost vyčerpala články, a jestli tě tví hostitelé vážně míní předhodit té chobotnici, bez energie bych ti nebyl nic platný!“

„Rayi! Ta obluda má zobák a je schopná se pohybovat po souši!“

„Nic nového. Chobotnice se zobákem dodnes žijí na Zemi ve větších hloubkách. Japonské rybářské pověsti jsou plné hrůzostrašných příhod o obrovských hlavonožcích vylézajících na břeh a číhajících na lidi sbírající na pláži dřevo. Když jeden rybářský člun ztroskotal na opuštěném ostrůvku, každý večer prý vylezla z moře chobotnice a vybrala si jednoho z trosečníků… Teoreticky to možné je. Zejména za předpokladu, že by procento kolagenu v chapadlech bylo vyšší než obvykle a blížilo se absolutním hodnotám. Chapadla by tak získala takovou pevnost, že by hlavonožec byl opravdu schopen…“

„Hlavně rychle, Rayi! Blíží se astronef a nejspíš to nebude žádná přátelská návštěva. Jestli ti domorodí blázni něco zkusí, tak nás tady všechny rozsekají na nudličky!“

***

„Svažte ho, ať nemůže varovat své druhy,“ řekl Vanai a ukázal na Marka. „A pak se dívejte, moudří a stateční. Přilétá původce zla. To proti nim potřebujeme vaši pomoc a radu. Dnes ale nemůžeme dělat nic jiného než se dívat a přemýšlet. Bojovat budeme zítra!“

3

Astronef se už přiblížil k pobřeží natolik, že Mark mohl pod přídatnými diskovitými pevnostními věžemi identifikovat účelově upravený exemplář lodi třídy Viracocha. Tiše hvízdl. Tyto lodi byly vysílány výhradně na vědecké expedice do končin vesmíru, kde nefungovaly fyzikální zákony. Kosmických plavidel tohoto typu existovalo jen pět, i když jich původně bylo postaveno osm. Tři lodi i s posádkami se už nikdy nevrátily z pokusného přeletu mezihvězdným sektorem, plným gravitačních a časových anomálií, astrofyziky zvaným Oceán Diraca. Mark měl takový neodbytný pocit, že jednu z těch „ztracených“ lodí právě vidí.

Teď už všichni rozeznávali, co se to nad mořskou hladinou vznáší, a i těm nejmoudřejším a nejsilnějším došla řeč.

„Za chvíli!“ hlesl do ticha Vanai. „Vypustí návnadu!“

Obrovská temná hmota astronefu, ozářená jen světlem jeho vlastních reflektorů odrážejícím se od mořské hladiny, se tři kilometry před pobřežím zastavila a paprsky světlometů olízly hladinu moře až k pobřežním skalám.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kalužiny modré krve.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.