Čas minisukní

Helena Tyburcová

Informace pro uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v žádné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Používání elektronické verze knihy je určeno jen osobě, která ji legálně nabyla, a to v rozsahu stanoveném autorským zákonem.

Jakékoliv neoprávněné užití jako např. kopírování, úpravy, konverze do jiných formátů, prodej, pronájem, půjčování, darování, umísťování na servery, sdílení atp. je zakázáno!

Vydání první 2020

© Helena Tyburcová

Cover © Helena Tyburcová

© Mgr. Tomáš Zahradníček - TZ-one

ISBN: 978-80-7539-098-1 (ePub verze)

ISBN: 978-80-7539-099-8 (mobi verze)

Část I.

Mám dost bankovních i průklepových papírů, ušpiněných prstů od kopíráků, veškeré ubohosti referentky vývozních investičních celků podniku Onpro, pouhého psaní nekonečných seznamů lisů, hřídelí, šroubováků. Nejvíc zrzavého šéfa Járy Adamce a jeho morálů, fasovaných za přivřenými dveřmi plechové skříně kvůli nadměrné spotřebě mazací vodičky a korexových papírků (obojí potřebuju k opravě překlepů).

Už zase slintá... Ten pacholek se vzrušuje mými čůrky potu (stékají mi studem a ponížením po skráních). Nesnáším ho. Parchanta. Nejvíc za to, že podvádí svou ženu Moniku. Jak tomu rozumět? V padesáti se znovu oženil, sotva s třicetiletou. Před tím se kvůli ní rozvedl. Vzal si Moniku určitě jen proto, aby přišel k výstavní vilce jejích rodičů. Nastěhoval se k ní ještě před svatbou, ve chvíli, kdy ho manželka vyhodila na ulici.

Zkraje, když jsme se jako noví kolegové z kanceláře seznamovali, pozval mě i s Lukášem na návštěvu. Předváděl, jak spartánsky vychovává ročního synka Ondru. Nejdřív nazrzlého pořízka osprchoval ledovou vodou až se zajíkal, nahé a mokré dítě pověsil na ribstol.

„No jakej jsem, řekněte jakej jsem?“ dovolával se hlasitě za prcka pochvaly. „To jsem ale silák, podívejte se, jakej jsem pašák.“ Pyšně a dušně (kouřil padesátku denně) si odpovídal sám. Klučík se držel a funěl jako o život, voda z něj kapala na podlahu, nezdálo se, že má radost, ve skutečnosti lítostivě pobrekával. Celé to hlučné divadlo působilo legračně, spíš křečovitě, až drsně. Jára nadšením hýkal.

Těžko říct proč, ale Adamcovi nevěřím. Když už něco podobného vůči komukoliv pocítím, nikdo mi úsudek nevymluví. Věřím jen své intuici. Aniž bych si za to přisuzovala zásluhu, v jistou danou schopnost číst v lidech. Jo, možná si v tom trochu fandím. Ráda si v lidech čtu.

Jára je nepřítel. Otevřenou válku jsem mu vyhlásila, když si začal s účetní Vlaďkou. Nic na ní není. Vlastně, něco ano. Vypadá jinak než Monika. Járovu ženu, naducanou tmavovlásku nejspíš nikdy nenapadlo, že by měla na své vizáži samorosta něco měnit. Nedošlo jí, že to, co se jejímu muži kdysi na ní mohlo líbit, dávno vyčichlo a nakonec se obrátilo proti ní (v tomhle ohledu mě máma vyučila).

Vlaďka není žádný zázrak. Je to jen chemicky vyrobená kysličníková blondýna. Takový sériový produkt, konfekční kousek z armády holek opouštějících ve čtyřstupech přecpané dvouleté střední ekonomky... Věčně rozřehtaná zubatá koketa. Je psina, pozorovat ty dva.

„No co to pišlo?“ šišlá Adamec za stolem (nezapře otce batolete), kdykoliv se přiloudá na svých poměrně silných nohou s podšitými lýtky. Kolena odvážně venku, bílý plášť na stehnech vysoko rozepnutý.

Nalehne mu na záda a s rukama kolem půl stoletím zbrázděného krku se po něm pne jak hroznové víno. S poskakujícím ohryzkem na ohněm zvýrazněné hrubé pokožce připomíná Jára rozdováděného kohouta. Sex, k němuž se mezi nimi od samého rána schyluje, zaplňuje prostor. Vzduch s postupujícím dnem houstne, vzrušující vlnění se nakažlivě přenáší na ostatní. Kolega, starý panák Jirka Voravec, se na ně musí dívat zblízka přes stůl a neví si s tím rady. Je nervák (otec čtyř dětí), rozpaky se mu orosuje předčasná pleška. Naštěstí ne všechno, co se na druhé straně stolu děje, zvlášť níž při zemi, je vidět. Járovi vždycky nějak víc zmodrají při těch hrátkách oči a zrudne pihovatá tvář. Blahem doslova teče. A dělá mu dobře, že má publikum. Taková předehra se dá oběma jen závidět. Nemůžou se dočkat čtvrté hodiny, aby spolu někam zapadli a dokončili co začali, nikdo netuší kam, ale zároveň o tom taky nikdo nepochybuje.

Ať si dají, já jim to přeju, ale zamilovanou novomanželku by mohli šetřit.

Nedobrovolně sleduju groteskně rozdílné chování nevěrného chlapa k manželce a milence. Na vzdálenost sotva tří metrů od Adamce nejde nevnímat jeho telefonáty s Monikou. Ten úchyl ji při své škodolibosti péruje snad jen ze sportu. Většinou kvůli příšerným blbostem.

„Víš, co jsem ti říkal? Nevíš? Pochechtává se jízlivě do telefonu.

„Abys nedávala malýmu rohlík! Vzpomínáš? Žes mu ho zase dala, přiznej se, nóó vidíš, že to jde.“ Poté, co ji srazí k zemi, přechází ten neřád k blahosklonnějšímu tónu.

„Ať si loudí, nevšímej si toho. Ošiď ho třeba krajíčkem suchýho chleba. Jinak z něj bude buřt, a to by se nám, víme asi proč, haha (otře se o její tlouštku), nelíbilo.

Adamec při telefonování se ženou zároveň vždycky odpočívá. Hlava mu klesá níž a níž, div mu neupadne na stůl. Zapaluje si jednu cigaretu od druhé, přivírá oči, usíná.

„A vzbuď ho!“ zařve, až se lekne, když už ho šikanování Moniky přestane bavit. Hlas zvyšuje i kvůli sobě, potřebuje se probrat.

„Spí zbytečně dlouho, nechci mít doma rozmazlence!“ končí rozkazovačně.

Je nejvyšší čas, mazlík už klape zuřivě podpadky za skříněmi.

Že mluví Jára s manželkou, pozná i trouba. Šeptá, spíš syčí, hovor zní naléhavě i otráveně, nezasvěcený divák by možná v první chvíli tvrdil, že starostlivě.

Kdykoliv se náhodou Monika objeví v podniku, je nenalíčená. Na sobě pořád stejné, elektrikou nabité černé tesilky a vytahaný tmavě vínový svetr. Klukovsky krátké hladké vlasy rozhozené jen tak, jak se jim chce. Nijak se nemění ani její vizáž, ani to, že schytá nakládačku. Buď moc utratila nebo špatně zaparkovala. Jindy jí, podle Járy, usnul kluk v náručí v nevhodnou dobu. Nejraději by udržoval synka vzhůru nepřetržitě, pěkně po spartánsku. Bůhví, jak došel Adamec k přesvědčení, že ho dvaadvacetiletý věkový odstup opravňuje k pedantskému zacházení s vlastní ženou. Ačkoliv, s potěchou trápí i druhé. Třeba mě.

„Musíš se zlepšit, Ester, přesnost je základ úspěchu“ vpíjí se mi do očí zhruba dvakrát týdně. Průklepák, kopírák, průklepák, kopírák... Osm kousků … Zasunout do stroje, půjde to, už jsem v půlce. Lis, číslo, váha, počet, místo určení, odsadit a znovu. Sloupce lícují, jen klid, zrzek zrovna někam zmizel se zubatkou. Jen se nenechat nachytat při chybě, neposilovat tím jeho nadvládu. Hurá, ani jediný překlep... Dokonalá stránka... Už jen poslední řádek, z dálky jsou slyšet kroky. Kruci. Fofrem vysypu kopíráky, založím nových sedm průklepových papírů s modráky, navrch bělostný bankovní papír. „Přidej“! Ještě nacpat čerstvý tlustý balík pod válec Consulu... Zmuchlanou kouli schovávám ke dvěma dalším do kabelky.

Čert vem Adamce. Mám svou lásku, Lukáše. Ochrání mě. Občas mě napadá, že jsem ho musela potkat už v některém z minulých životů. Soudím podle okamžiků, kdy si jakoby úderem uvědomím... Tohle jsem přece už jednou prožila a on tam byl. Kvůli objevení vzdáleného místa, kde to náhle dobře poznám … Kdysi dávno jsem tam určitě byla, i on je tam.

. . .

Pamatuju si přesně den, kdy jsem si ho všimla poprvé. V současném životě. Jen pár dní po mých dvanáctých narozeninách, v půlce června... Byl pátek. Ve škole se naštěstí už přestalo zkoušet, jinak bych si z toho úleku určitě pokazila vysvědčení.

Odpoledne jsem doma první. Je to pro mě vzácnost, být chvíli sama. Sourozenci se někde loudají, maminka si odskočila nakoupit (na věšáku chybí síťovka), táta je, jako každý den, do večera v práci.

Bezcílně se poflakuju po bytě. Nejdřív nakouknu do špajzu. Ne, že by pro mě jídlo tolik znamenalo, spíš mě přitahuje samotný fakt, že ve špajzu se pořád něco děje. Jeho obsah se neustále mění. Hladovím jen po tom, aby se něco dělo. Jak tak zjišťuju, co je v regálech, uvědomím si, že je smutné hledat vzrušení v blbým špajzu. Tipuju podle zásob nedělní oběd. Z nejspodnější lísky ve spíži se nese vůně kopru... Bude omáčka z nejoblíbenějších.

Chvílemi vykouknu z okna do Kuštovy ulice, lokty od té zábavy už otlačené.

Kromě sledování ruchu mezi potravinami ve špajzu, hraní školky s míčem o boční zedˇ domu, klábosení s holkama na dvorku (odpoledne co odpoledne okupujeme dřevěné klepadlo na koberce, v rukou namazané chleby sádlem či máslem a hořčicí, amoletu s tvarohem), nebo sobotního chození do kina, se dá rušnější život na maloměstě zahlédnout jen zřídka.

I tak se nemůžu dočkat horkých letních prázdninových dnů bez konce. Středem města se táhne potok, podél obou jeho břehů můžu ledasco zažít, zahlédnout. Třeba raky, jak zalézají pod vymleté břehy s převislými pomněnkami. Výš za městem je hlubší tůňka se pstruhy, v největších vedrech se do ní chodíme ochladit. A vyrazíme na Berounku. Budou sedánky na dece v polostínu vrb na břehu, smažené řízky z plechové krabice od maminky. Kolem líně poplyne temná, místy žlutavá voda, v jedné třetině řeky je mi sotva po krk, můžu švindlovat, odstrkávat od kamenitého dna jednou nohou... Předstírat plavání. Stačí překonat dva tři kroky v bahnitém okraji a odvážit se o kousek dál.

K vzrušením na maloměstě patří i podzimní přehlídka letadel na letišti. Den s tátou a rádiovkami na hlavách. Dlouhý výšlap na okraj města, lemovaný šípky. Jsou všude.

Jednou z největších událostí je příjezd cikánů. Ubytujou se na volném prostranství v naší čtvrti, na Krétě, všem na očích. V noci honí starý cikán kolem stanu manželku s nožem v ruce, lidi vystrašeně postávají za záclonami. Do rána vášně opadnou, dopoledne zazvoní nejstarší z deseti cikánských výrostků Pépa (jakoby nic) a jestli by nebylo „nejaké“ staré oblečení?

Rozlehlý, ze dvou stran otevřený plac, kde cikáni dvakrát do roka stanují, ohraničuje pravý úhel mezi domy u potoka na Hakenově nábřeží s těmi v Kuštově ulici. Taky sem přivádějí handlíři jednou za čas koně. Kolem dokola prostranství se v poslední době hromadí obrovské bílé betonové roury pro novou kanalizaci. Krétou jde šeptanda, že se tady budou stavět domy pro vojenské rodiny. I na obyčejných betonových skružích se dají zažít dobrodružství. Třeba na ně malovat kamínky a úlomky z cihel, pak jen počkat, až déšť kresby smyje a začít nanovo. Je to pro nás věčný blok papírů. Taky místo k sedánkám a snění o možném příštím. Kluci, ti barbaři, když se jim chce na velkou, nenamáhají se někam poodejít. Sázejí bobky rovnou dovnitř. To pak není moc příjemné hrát na honěnou rourami.

V nekonečné nudě maloměsta zbývá už jen ten biásek.

Dávají pár filmů dokola. Hrbáče s Maraisem, Kapitána Fracasse, romantický příběh o lásce vévody ke krásné komediantce, taky ruský film Člověk obojživelník. Ten mám nejraději, viděla jsem ho pětkrát. Vždycky pak před usnutím usilovně přemýšlím o krutém osudu mladého Ichtiandra. Jak mu voperovali žábry a dělali s ním pokusy, nutili ho lovil perly. Ti zatracení zločinci mu zavíráním do sudu se špinavou vodou nadobro poškodili plíce, znemožnili život na souši. Ve snu vidím, jak krok za krokem mizí v hlubinách vody... Už nikdy nespatří svou milovanou dívku. Strašná tíha smutku. Budím se neodpočatá.

Trpím i za děti kapitána Granta. Bože. Byly tak statečné, když se vydaly hledat ztracenou loď Britannii a svého otce. Ještě dlouho po shlédnutí filmu mi v uchu zní skřípavý puberťácký hlas kapitánova syna Roberta, když řval na svou sestru, jak pominutý: „Marry, já věřím, že otce najdeme! „ A našli.

Taky Gerarda Filipa v Červeném a černém a Fanfána tulipána promítají dokola. Ostatní filmy jsou ruské válečné. Příběhy filmových hrdinů aspoň šimrají ušlápnuté touhy po velké lásce, velkém světě, životě za hranicemi Rakovníka, Nového Strašecí, Prahy... po nepoznaných dálkách. Ta chvíle, kdy rozhrnu těžké dlouhé závěsy v kině, vcházím do zaplněného sálu a všichni se dívají... Jsem sama pár vteřin na scéně, srdce se mi může „utrhnout z provázku“... Ten, až fyzicky pociťovaný silný obtisk ve mně zůstane napořád... Pohasínající světla, pokukování, už jen poslední kradmé ohlédnutí... Kdo se na koho dívá a jsou tu titulky, hudba.

Nechám špajz špajzem a jdu vyhlížet z okna do Kušovy ulice. Jak tak zírám, uvelebená loktíky na měkkém polštářku, zahlédnu kluka. Spěchá po hrázi s odrbanou sportovní taškou přes rameno. Chvíli si lámu hlavu, kam asi může jít. Už tuším. Přeběhnu na druhou stranu bytu k oknu kuchyně, odkud je vidět dál na cestu podél potoka. No jistě. Napadně mě, že na „eská“ chodí po hrázi pořád stejní lidé. Zvláštní, jiní než většina obyvatel města. Jako by ani nebyli z Rakovníka. Sportovci.

Naše rodina k nim nepatří. Mě ani mé sourozence rodiče ke sportu moc nevedou. Maminka, v zajetí vlastních neuskutečněných snů, vsadí u nás spíš na umělecké sklony.

Obě babičky v Žebráce rády mluví o jejím hereckém nadání. Jako by se teď dalo něco zachránit. Při třech dětech zná jen celodenní horkost trouby, když vyndává jeden pekáč buchet za druhým... A randál ždímačky Romo, odkud vytahuje haldy těžkých modrých tepláků dole do gumy a pravidelné sobotní ohřívání vody v kotli, aby nás do ní postupně, nebo najednou nahnala a vymydlila.

Jak jí rozumím... Prchala od věčného smradu zvířecího hospodářství s nepřetržitě se pařícím hnojištěm uprostřed dvora. Od přeplněné latríny na dvorku s nepoddajným “záchodovým“ papírem, nařezaným na obdélníky z čehokoliv, co se papíru podobalo... Od vidlí a hrábí, práce na poli. Hvězda ochotnického divadla, skrývající škrábance od slámy na krásných lýtkách pod sukničkou. Žila svým vlastním snem a ten jí vzali. Jednou se na ni přijel prý podívat i mladý pan Hrušínský. Režiséra s filmovým jménem Oskar (šel za ni orodovat, aby ji dali na herecká studia), hnal děda vidlemi po silnici až ke hřbitovu... Tolik škody... Maminka mohla být stejně slavná jako Dana Medřická. Přihlásila mě i ségru do hodin klavíru a brášku na kytaru.

Chod rodinného života je na ní. Táta má v hlavě jen fabriku a na nějaké dohadování, co děti mají a nemají dělat, mu nezbývají síly. A tak nevidím do světa sportu, kde se bojuje o mety, rozdávají a vracejí rány a tím pádem i lépe snášejí prohry. Mluví se přímo, není místo pro domněnky. Netrefený či trefený cíl je jasná věc. To všechno později tolik obdivuju na Lukášovi. Když s nejlepší kamarádkou Mílou trávíme odpoledne na louce u hřiště... Trháme tam pomněnky, blatouchy, zvonky, slzičky, bouřky, kominíčky a tak krásně se nám boří nohy do vláhou nasáklé země, dojdeme občas až k hradbě hřiště, kde se dírkami po sucích a mezerami mezi prkny dá pozorovat život za ní. Z boční strany od potoka je vidět i na tenisové kurty. Dívám se škvírami v plotě na ten svět lidí, nevysloveně a přece se distancujících od prázdného života na malém městě. Sportovci se neprocházejí v sobotu a v neděli po obědě bezcílně po Rakovnickém náměstí, k urnovému háji, v lepším případě parkem až ke koupališti a zpátky. Jejich cesta z práce nebo ze školy vede rovnou na hřiště. Večer co večer, už usínám, je slyšet z hráze smích. To se zápolením vysílení sportovci vracejí domů. Ve tmě probleskují jejich bílé ponožky, ručníky kolem krku a světlé pruhy na rukávech bund. A ten kluk k nim patří. Kruci! Zatímco já s holkama korzuju po náměstí do obdélníku.

Nejvíc se vyjímají tenisté. U nás hraje tenis převážně „smetánka“, hlavně doktoři (u zdi se rozehrává malý Frantík Pála). Lidi od bílého sportu shlížejí na ostatní shora... Jako pštrosi, co se dívají na drobty tam dole. Nevím, jestli kvůli tenisu, nebo doktorským plášťům, ale zraňuje mě to. Svět za dřevěnou hradbou eská, kde se tiše odrážejí tenisové míčky od antuky, je sice možné zahlédnout mezerami v plotě, proniknout do něj se ale nedá tak snadno. Chlupaté balónky občas přelétávají přes drátěný plot nad betonovou tenisovou zdí a padají až do potoka. Daleko níž se pak melou v pěně splavů a děti ze čtvrti Kréta je zkoušejí lovit klacky. Jde to blbě, ale vodou nacucaný bílý balónek z lepšího světa, úplně zadarmo, je trofej stejně cenná, jako láhev s bílým zavíracím zobáčkem od malinové limonády, vydolovaná z odkryté vyvážky, budoucího staveniště. Dá se ještě odevzdat u starého Truxy v konzumu. Za kačku.

Se silným tlukotem srdce, zachvácená horečkou, se odtrhnu od okna, seběhnu dvě poschodí a ženu za roh k domu na Hakenově nábřeží, kde bydlí Míla. Musím se s ní poradit.

Miluška ví o všem, co se ve městě děje. Už od pěti let předčítá náhodným posluchačům zprávy z novin. Obvykle ženským na dvorku. Vždycky tu na lavičce aspoň dvě tři šermujou pletacími dráty a dohlížejí na děti venku, jako by všechny byly jejich vlastní. Při šarvátkách rozdávají spravedlivě pohlavky (padni, komu padni), probírají důležité rodinné a uliční události, pro Milušku jsou tutovou kořistí.

„Jo tenhle ?“ zvedne údivem obočí a obličejem jí prokmitne malinko neochotný výraz. Řekne jen: „Jestli to nevíš, Ester, tak chodí na chlapeckou a hraje úplně nejlíp ze všech kluků v Rakovníku fotbal. Já slyšela, že s ním počítají do tý Slávie.“

Nejdřív se vylekám, že si na něj myslí taky. Je to ten čas, kdy si všichni myslí na všechny a až později se tomu diví. Naštěstí mě Míla ujistí, že „tohle už jí přešlo.“ Skoro pohrdavě mávne rukou a svěří se mi, že ji táhne srdce za Jardou ze Zátiší (místa v Rakovníku se jmenují krásně).

Co mě udiví nejvíc... Zničehonic pociťuju silnou neznámou bolest. Útroby, jako by stiskával neviditelný svěrák.

Chodím se pak s kamarádkou na Lukáše tajně dívat škvírami v dřevěném plotě hřiště, ochromená strachy, aby mě nezahlédl. Padla bych snad hanbou na místě mrtvá.

Ode dne, kdy kluka fotbalistu spatřím poprvé, žiju jako v horečce. Nad vším, o čem jsem dosud snila, prostupuje zamlženým rozumem jediná myšlenka. „Musím ho získat, jinak umřu.“

Uběhne ještě dlouhý čas, ale zůstanu naživu. Záhy najdu, co ženská hledá, dokud živa je. Esenci mužství, bůhví z čeho složenou, všechno to zázračné a iritující z muže v tom nejhustším skupenství. Nechápu své dětské kamarádky, později ani dospělé přítelkyně, že se tak snadno a často zamilovávají. Jako kdyby se tahle vzácná esence povalovala na každém rohu. Dala koupit v drogerii. Jako by to bylo téměř jedno, s kým se znovu zaplést a docela snadné nalézat lásku. S tak velkou bolestí se setkám už jen jednou v životě. Po mnoha letech. A zase mě bez varování stiskne neviditelný svěrák a chce mě udusit. To ostatní jsou jen mdlé odvary a zábavné hry. Výživa... Koření... Kyslík ...Obrana ... Od toho červnového dne vím jistě, že dvanáctiletá už není holka. Bože, tak brzy...

Jsem už novomanželka. Nešikovná.

S Lukášem se od sebe nehneme na krok. Zaměstnáni v jednom podniku, chodíme spolu den co den do práce i domů. Odpoledne dojdeme pěšky podél řeky až na Kampu nebo dál, na Klárov. Tam teprve nasedneme na tramvaj, někdy dokonce až nahoře v Chotkových sadech. Zkraje se nemůžeme Prahy nabažit.

„Kam koukáš?“ otravuju ho cestou domů.

„Nikam,“ lže ... Dobře vidím, že kdykoliv tramvaj cukne, otře se pohledem o nějakou holku, teď zrovna civí na dlouhonohou unylou černovlásku, opřenou provokativně zády o prostřední dveře tramvaje.

„Stejně mě nemáš tak rád jako já tebe,“ zašeptám mu vyčítavě do ucha.

„Ale jdi ty,“ odbyde mě se svatou trpělivostí, naštvaný, že ho zaskakuju v nejintimnějším soukromí (kruci, co to dělám?) Nemůžu si pomoci. Černovláska se pohrdavě ušklíbne (pražská potvora) a chystá se vystoupit. Nejradši bych jí vlepila facku.

„Co myslíš, je Bavorová hezká? Ani ne, vidˇ? Možná, kdyby neměla tak placatý tělo vzádu“, dráždím dál hada bosou nohou... Tramvaj právě míjí Střešovickou nemocnici. Při vědomí své slabosti (dané ženské zvrácenosti dobrovolně si nabíhat), jsem ještě k tomu směšná a trapná. Na Petřinách vystoupí a nemluví se mnou. Ani se mu nedivím.

První roky manželství trápím svého muže žárlivostí. A nenávidím se za svou závislost na něm. Ne, že bych nevěděla, jak bláhové je trpět pozorností a zájmem chlapa taky o jiné ženy, týrat se samotnou přirozeností věcí, tím, co nelze změnit. Tak moc se bojím, aby se mezi nás nevloudilo něco zlého. Svět kolem se mi zdá zkažený, soukromí kamarádů a většiny lidí v podniku divně zašmodrchané. Slíbíme si, že nám se nic takového nesmí stát.

. . .

Lukáš bere tisíc dvěstě korun, já osm set. Rozdíl čtyřista korun je asi za rozdíl v pohlaví, nebo co, oba máme gympl. V Praze bydlíme ve vypůjčeném bytě, už v třetím podnájmu. Čekáme na svůj vlastní družstevní. Jaká klika, patříme k perspektivním. Všem dvacetiletým se bez zeptání říká kádrové rezervy. Ačkoliv mě, to už je jasné, za rezervu nepovažujou. Ani v podniku Onpro, ani později v rozhlase, kam přijdu po mateřské dovolené. Jako by na mě bylo něco divného, prašivého. Někdy se kvůli tomu cítím méněcenná. Zvlášť ve chvílích, když si po skončení stranické skupiny kolegové mezi sebou neustále něco šuškají, vysílají k sobě zašifrované kódy. Chápu, že může jít o důležité státní tajemství, ale přes to... O čem se pořád domlouvají? Trápím se tím (ne zas tak moc). Prostě k nim nepatřím. Že bych se jevila zvlášť neschopná? Ve škole jsem bývala lepší dvojkařka. Možná si mylně myslí, že toužím být kádrovou rezervou. Anebo mě prokoukli. Vědí o jednom z mých častějších snů... V něm stojím před porotou lidí s maskami na obličejích a vymlouvám se na své posunuté vidění věcí ... Taková kravina. Snažím se příjít na to, proč právě mě nepřemlouvají, abych vstoupila do strany. Pátrám až v dětství. Tam přece bývá všemu začátek.

Co třeba půtky s rodiči? Dětský vzdor. No jistě. Tenkrát... Jdu se točit na řetízkáč v Žebráce a maminka mi vplétá do copu mašli.

„To je krásně zelená mašle,“ kochá se. Mně se nezdá čistě zelená, připadá mi, že místy hází tmavě modrý odstín, je spíš petrolejová... No určitě, přece to máma musí vidět. Nevidí. Taky chemikářka si na mě na třídních schůzkách stěžuje: „Ester se sice tváří souhlasně, ale já bezpečně poznám, že si myslí něco jiného.“ Cožpak za své vidění můžu? Učitelka můj nepatřičný výraz v obličeji považuje za vážný problém. „Jestli se nezmění, mohla vy jí tahle vada pěkně komplikovat život,“ varuje maminku.

Své občasné vidění věcí do petrolejova přijímám pokorně za patologické a mínus pro sebe. Má to ale i své lepší stránky ... Třeba nemuset chodit na většinu schůzí, kromě těch povinných i pro plebs. Aspoň nezažívám tak často pocit, kdy se mi chce, o něco nutkavěji na velkých fórech, zařvat něco jako: „Vždyť ten císař je nahej!“

Nikdy se na nic nezmůžu. Kdybych byla statečná, nemusela bych ani křičet nic o císaři. Stačilo by vstát a říct třeba: „Lidi, jak můžeme poslouchat ty prázdný kecy, zvedat ruce pro nesmyslný závazky a ještě si k tomu tleskat.“ Kdykoliv cítím, že se už neudržím, stisknu co nejvíc rty. Nevolí a rozrušením se mi v takových chvílích div neutrhne srdce, škubající se na pomyslném provázku.

Sama sebe zařadím sebekriticky k Saturninem nespecifikovanému druhu lidí, někam mezi ty, co o letícím koblihu uvažují a ty, kteří vzácně odvahu seberou a koblih hodí. Trnu, jestli někdo, kdo mě odhadl jako chemikářka, si nečte v mém obličeji. Musel by vidět vzdor, nemohoucnost a hanbu. Čas od času kvůli jinému vidění věcí prožívám peklo. Ne vždy udržím jazyk za zuby, pak koblih letí.

S Adamcem se zpočátku moc snažím. I když je už při prvním setkání jasné, že půjde jen o vzájemné trápení. A už vůbec to nedopadne s předsedou partaje podniku Onpro. K sekretářkám a referentkám se chová nadřazeně. Jsou pro něj nicky. Ty druhé jen služebně starší, ale pořád služky (skoč, podej, napiš, přepiš, oxeroxuj, uvař kafe, vyřiď, mlč!). Patří k druhu chlápků, které „pochlapila“ funkce, moc, strana a vláda. Odpudivý typ. Odporně viklá svou ušatou spejblovskou hlavou a oslizle poulí krokodýlíma očima... Sexuálně laděný obtěžující podtón zacházení s podřízenými ženami maskuje lichotkami... Pár jemu podobných potkám i později.

Ten den se už od rána neurvale utrhuje na kolegyni Jitku, bezbrannou „Nastěnku z Mrazíka“(na ní si často zgustává). A je to tu. Neovladatelná chuť vykřičet mu do obličeje nastřádanou nálož opovržení. V mlhavém oparu mi před očima tancuje mísa pocukrovaných koblihů, kouří se z nich... A už letí „sobí hnusec“ (hnusný sobec). Slyším vlastní plačtivý výkřik: „Chováte se jako nelid, Plívo!“ Hlas mi v rozrušení dvakrát přeskočí, prásknu dveřmi a prchám. Původně jsem chtěla říct, že se nechová jako člověk a nějak šikovně, občas se to i povede, obejít oslovení „soudruhu.“ Nelid Plíva je na světě a fór se v podniku dlouho traduje. Připravuju se na smrt. Hádce přihlíželi svědkové a ješitnost partajního předsedy silně utrpěla. K údivu všech se poprava na stranické skupině, kde mě mají soudit, nekoná. Asi jim za to nestojím. Jsem jen ta novomanželka s viděním do petrolejova.

. . .

Od rána do večera buším do stroje značky Consul a snáším psychické hrátky Adamce. Lukáš studuje dálkově na inženýra ekonomie. Tajně si sníme o tom, že ho časem pošlou do některé rozvojovky, kde buduje podnik Onpro investiční celek. Je úplně jedno, do které.

Zatím mu nesmí vadit, že vaří podřízeným v kanceláři kafe. Staré panně, účetní Jiřince a šéfovi ekonomického oddělení Onpro, Kaldovi. Jinak ho ale oba hýčkají. Jsou blahem bez sebe, že ukořostili ke hnětení takřka surový materiál. Venkovského kluka, čistého jak nepopsaný papír. Dojímá je, že má jen dva svetry. Jeden tenčí, dárek ode mě (koupila jsem ho v Labuti), druhý melírovaný mu upletla přítelkyně jeho táty, Růženka. Kalda s Jiřkou nad ním drží ochrannou ruku, zasaženi skutečností, že vyrůstal bez mámy. Bylo mu jen osm let, když umřela na roztroušenou sklerózu. Otec jeho i starší sestru převedl přes kus dětství a roky dospívání sám. Luky, otlučený sportem a divokým životem na rakovnických dvorcích, rozený vůdce „bandy“, se tomu usmívá.

. . .

V ten samý čas, kdy po hrázi rakovnického potoka spěchají sportovci ke hřišti a tenisovým kurtům, prochází pozdě odpoledne Kuštovou ulicí pán. Lukyho táta. S hluboko skloněnou hlavou, pohroužený do sebe. V ruce tříposchoďové kastrůlky v igelitovém futrálu. Jde tiše, jako by svět kolem sebe nevnímal. U dřevěného plotu malé nudlovité zahrádky na konci ulice se pokaždé zastaví, smekne klobouk a uctivě pozdraví starou paní Ottovou. Bývalá paní továrníková se tu na pár čtverečních metrech od rána do večera rýpe v zemi. Kdekdo se zastaví a žasne nad tou nádhernou záplavy kytek. Pod rukama se jí daří, i když už není paní továrníkovou na mejdlíčka. Jde jí i pěstování kytek.

Už od pohledu plachý muž se připravuje na pozdrav po celou délku Kuštovy ulice. Je to ten typ, co si před každým setkáním pozdrav s náskokem nacvičuje. Není možné si toho z výšky okna nevšimnout... Jak polohlasně mručí, vyluzuje v jakýchsi vlnovkách písmeno mmm, putuje s ním nahoru a dolů a pracně hledá ten správný tón, o který se opře. Pobrukováním a mručením podobným protestu očividně sbírá odvahu... Každé nevyhnutelné pozdravení, když už opravdu není kam uniknout, ho malinko rozruší. Záleží mu na tom, aby se mu pozdrav podařil.

Paní Ottová se už z dálky narovnává a pozdrav vděčně opětuje. Ještě léta po tom, co jim továrnu vzali, rozdává dětem v okolí Hakenova nábřeží miniaturní sešitky s pohádkami. Chová se velkoryse i provinile zároveň, jako by trpěla naléhavou potřebou se tím aktem omlouvat (až tak ji pokořili). Malé knížečky s pohádkami vkládali Ottovi za své slavné éry do krabiček s mýdly, zdaleka ne do každé... Běžný obchodní trik... Kdo by odolal …Co když je zrovna pod tímhle, nebo tam tím mejdlíčkem Karkulka.

Sním si v okně s polštářkem pod lokty... Dvanáctiletou holku těžko napadne, že pozoruju svého budoucího tchána. A jak by mohla vědět, že ten pán se svěšenou hlavou nosí den co den hotové jídlo z podnikové kantýny svým dvěma dětem, kterým neměl kdo uvařit, protože sám zvládne jen hustou bramboračku a tu si nechává na neděli.

Lukášově mámě nebylo ani pětatřicet, když umřela ... Neměla pražádnou naději, být se svými dětmi déle. Zbyly jen fotografie krásné tváře a jeho lítost, že se s ní nerozloučil.

„Taková nespravedlnost, chápeš to? Máma jezdila na kole, byla dobrá v plavání.“ Nerad o ní mluví, občas se ale na ni neodbytně vyptávám. Mohla jsem mít kamarádku, přítelkyni... Nevěřím na slovo tchýně s hanlivým nádechem, mělo by se vyndat ze slovníků.

„Poslední rok už nechodila,“ svěřil se jednou. „Táta ji nosil po bytě v náručí. Tu neděli, než umřela, se mi nechtělo jet za ní do Smečna. I fotřík to ke konci už pouštěl. Zhoršovala se dobrejch pět let. Byl zoufalej. Víc a víc se ztišoval a zmenšoval. Bral nás se ségrou za ní sebou, ale viděl, jak je to pro nás těžký. Tu neděli jsem zůstal doma. Šel jsem s klukama hrát před dům fotbal. A máma večer umřela.

Tejden po pohřbu jsme psali ve škole sloh „Co dělá naše máma“. Já vůl to bral jako trapas, že mi to udělala. Byl jsem na ni skoro naštvanej. Učitelka šla uličkou a pošeptala mi, abych psal o tátovi. Zachránila mě.“

. . .

Naštěstí je na scéně už Růženka. Roky byla tatíkovi na blízku, cifršpionka v účtárně. Usilovala o něj trpělivě a pěkně se při tom zapotila. Ne, že by ji táta nechtěl, ale to zatracené maloměsto... Co by lidi řekli... A pak... Všem bylo jasné, že pro tátu zůstane jeho první žena do konce života tou jedinou láskou. Věděla to i Růženka. Pokorně přijala své druhé místo. Kde jí bylo dovoleno, tam pomohla. Z ilegality, bez nároku na potlesk. Jednou upletla klukovi melírovaný svetr, jindy šla s Lukyho dospívající ségrou koupit podprsenku. Robinzonka Mirča musela zvládat práci v domácnosti za dospělou ženskou a tak koukala co nejrychleji prchnout. Stihla ještě odmaturovat, už zbouchnutá bodrým moravským vojákem... Rakovník měl krásná kasárna.

Těhotenství sedmnáctileté dcery, nadané francouzštinářky, odnesl táta infarktem. Svět, ve kterém musel vychovat své děti, bez ženy, se mu zhroutil. Obviňoval sám sebe, že je dost neohlídal... Měl s nimi velké plány.

Ze všeho toho utajování a čekání se pak Růžence v jejích sedmatřiceti letech narodil Lukášův a Mirčin nevlastní brácha Mirek. Tchán oslavil jedenapadesáté narozeniny a přepral i druhý infarkt. Maloměsto i on naštěstí obě aféry přežili.

. . .

Jsme vyhlášená láska Wintrova gymnázia. Do nedávna měl Luky svou kapelu Madragora, basovou kytaru, kamarádíčky a fotbal... Teď jsem mezi to vpadla já.

„Víš, co je to za odpovědnost, ty blbče?“ křičí na něj tatík, na mě se ani nepodívá. „Ty si klidně nepřijdeš na zápas!“ I Lukáš ho zklamal. Stojí proti sobě, rozčílení jak dva kohouti, bojím se, aby nepadla rána. Pátý pád blbce použil otec poprvé v životě. Normálně hází blbce do vzduchu jen tak volně. V prvním pádě. Když přistihl Lukáše poprvé kouřit, řekl prostě: „Blbec!“ Blbec v prvním pádě Lukášova tátu vystihuje. Opatrnost, přehnanou slušnost. Nezní tak hrubě jako při oslovení. Může se nakonec taky týkat někoho úplně jiného.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Čas minisukní.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.