Hledání pravdy v civilním procesu

Hledání pravdy v civilním procesu

Viktor Gazda

Vzor citace:

GAZDA, Viktor: Hledání pravdy v civilním procesu. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2020, xy s.

Klíčová slova:

- pravda

- dokazování

- právní filosofie

- civilní řízení soudní

Tato publikace vznikla v rámci programu Univerzity Karlovy PROGRES Q 04 „Právo v měnícím se světě“.

Recenzovali:

Prof. JUDr. Pavel Holländer, DrSc.

JUDr. Bohumil Dvořák, Ph.D., LL.M.

© JUDr. Viktor Gazda

ISBN 978-80-7598-670-2 (váz.)

ISBN 978-80-7598-671-9 (e-pub)

ISBN 978-80-7598-672-6 (mobi)

www.wolterskluwer.cz

Abstrakt

Kniha pojednává o některých právněfilosofických aspektech zjišťování skutkového stavu v civilním soudním řízení sporném. Zjednodušeně řečeno je zaměřena na zkoumání možnosti obecného stanovení hodnoty pravdivosti skutkové otázky při aplikaci práva.

Sedmi kapitolami této práce se prolínají tři základní témata. Prvním je zkoumání odrazu filosofických koncepcí pravdy v procesu zjišťování skutkového stavu. Druhým objasnění povahy ideových cílů skutkových zjištění v podobě principů formální a materiální pravdy. Třetím tématem je povaha soudcova přesvědčení o pravdivosti skutkových tvrzení a úloha pravděpodobnosti v tomto přesvědčení.

V práci je nejdříve stručně představen fenomén pravdy v širším filosofickém kontextu, aby následně mohly být nastíněny vybrané tzv. teorie pravdy. Po ilustraci základní podstaty procesněprávních principů, které mají největší vliv na proces zjišťování skutkového stavu, je ve zvláštní části upřena pozornost k rozboru těchto principů prismatem vybraných teorií pravdy. Na v páté kapitole ukázané známky filosofických koncepcí pravdivosti v principech formální a materiální pravdy, navazuje v šesté kapitole nastínění vlivu zejména koherenční teorie pravdy na instituty civilního sporu, které bývají považovány za projevy principu formální pravdy. Na základě vysvětlení povahy principu formální a materiální pravdy ve čtvrté kapitole je pozornost věnována také otázce, lze-li specifické instituty rozebrané v šesté kapitole vůbec považovat za odrazy principu formální pravdy.

Jelikož je soudcovo subjektivní přesvědčení stěžejní pro zjištění pravdivosti skutkových tvrzení, zkoumá poslední, sedmá kapitola povahu tohoto soudcova přesvědčení. V něm vystupují do popředí zejména otázky pravděpodobnosti při posuzování pravdivosti faktických tvrzení stran a současně stupeň nutného přesvědčení soudce představovaný mírou důkazu.

Knihu završuje syntéza dosavadních poznatků o míře důkazu. Výsledkem analýzy dvou hlavních koncepcí míry důkazu je sloučení kladných stránek obou nabízejících se teorií za účelem stanovení optimálního, a přitom dosažitelného stupně přesvědčení soudce nutného pro úspěšné podání důkazu.

Předmluva

Předmluva, jež je součástí knihy, má podle některých názorů vyzdvihovat její přednosti a omlouvat nedostatky. Nechci vyzdvihovat přednosti, neboť se domnívám, že je nejlépe posoudí sám čtenář, stejně jako nechci omlouvat nedostatky. Vědomé nedostatky lze podle mého názoru buďto pouze vysvětlit, anebo se vůbec neměly vyskytnout. Přesto si dovolím několik slov.

Kamarád se mě kdysi zeptal, jestli si myslím, že je náš právní systém spravedlivý. Odpověděl jsem, že záleží na tom, zda má na mysli samu kvalitu zákonodárství a jeho výsledných produktů, nebo činnosti justice. Z nejrůznějších stran zaznamenávám skepsi k vůbec spravedlivému rozhodování soudů. Zdá se, že ani pravdivé poznání rozhodných skutečností ve sporu a jejich správné právní posouzení, celkově vzato spravedlivé soudní rozhodnutí, není v dnešní společnosti bráno jako samozřejmost. Není pochyb o tom, že jde o požadavky vysoké. Jaké jiné bychom však měli na soudy klást? To je první z důvodů, pro něž se domnívám, že je důležité snažit se přiblížit ke zdánlivě nesplnitelným cílům.

Abych předešel případným zklamáním, podotýkám, že cílem nemůže být vypracování návodu k nalezení jedné skutečné pravdy pro všechny myslitelné případy soudních řízení. Čeho je však někdy téměř nemožné dosáhnout, tomu je leckdy o to důležitější se přiblížit. Zjistit a dokázat u soudu, co se skutečně stalo, je věčnou otázkou soudního procesu a fundamentálním úkolem procesněprávní vědy.

Mou snahou bylo zkombinovat hlubší základy hledání pravdy v obecné rovině a tyto poznatky poměřit se současným civilním procesem za účelem vyvození (kritických) závěrů a praktických poznatků pro civilní soudní řízení. Toto téma bude vždy aktuální z důvodu důležitosti soudního dokazování samotného, zvláště pak v období připravované rekodifikace civilního procesu.

Tato monografie je prací dílem právněfilosofickou a dílem procesuální. Je určena všem hledačům pravdy a spravedlnosti, jakož i všem zájemcům o procesní právo, teorii práva či právní filosofii z řad odborné i laické veřejnosti. Upřímně doufám, že se mne po jejím vydání už nikdo nezeptá, zda jsem pravdu nalezl. Hledal, nenašel, možná ani nemohl najít, a možná dokonce ani najít nechtěl. Svět s jedinou objektivní pravdou s velkým „P“ by mohl být nudný a nebezpečný, nejen v procesním právu.

***

Tato kniha vznikala mezi lety 2017 až 2019, převážně v Praze na půdě Právnické fakulty Univerzity Karlovy. Z menší části pak v Brně, Třinci, Tatrách a ve Stockholmu. Při jejím vzniku mi pomohlo mnoho vskutku skvělých lidí, jimž bych na tomto místě rád vyjádřil svůj dík.

Na prvním místě musím a chci co nejsrdečněji poděkovat vedoucímu mé diplomové práce doc. JUDr. Pavlu Ondřejkovi, Ph.D. Ochota a pečlivost, s nimiž mne při psaní podněcoval i opravoval, předčily mé očekávání. Za všechny jeho rady, podněty i velkou vstřícnost mu patří má obrovská vděčnost. Doc. JUDr. PhDr. Janu Wintrovi, Ph.D., velice děkuji za vedení v počátcích tvorby práce, jež prapůvodně vznikala pro účely studentské vědecké a odborné činnosti. S učitelem, přítelem a školitelem Janem Wintrem jsem měl tu čest proniknout do tohoto tématu, za což jsem mu velmi vděčný. Mnohokrát děkuji i dvěma recenzentům této knihy: Emeritnímu místopředsedovi Ústavního soudu prof. JUDr. Pavlu Holländerovi, DrSc., díky němuž se mi povedlo se částečně seznámit s filosofickým, především postmoderním kontextem důkazního práva a jehož přístup i znalosti jsou pro mne zdrojem neutuchající inspirace. Neméně zavázán jsem také JUDr. Bohumilu Dvořákovi, Ph.D., LL.M., jenž mi velmi ochotně poradil zejména v historických a pozitivněprávních aspektech zpracovávaného tématu, jakož i v koncepčních otázkách práce.

Na závěr odborného poděkování jedno netradiční. Při psaní této knihy jsem vícekrát dospěl k závěrům, jež jsem si později přečetl v dílech jednoho z nejvýznamnějších českých procesualistů. Myšlenkové propojení s prof. JUDr. Josefem Macurem, DrSc., jehož dílo mne ovlivnilo nejvíce, pro mne bylo překvapením a ctí. Za podporu, jíž si nemohl být vědom, mu vyjadřuji své díky i přesto, že si je už nebude moci přečíst.

Všem těmto vynikajícím odborníkům, rytířům české právní vědy, srdečně děkuji.

Děkuji také pracovníkům knihovny pražské právnické fakulty za jejich vstřícnost a ochotu.

Největší vděčnost však patří mé rodině. Děkuji mamince, prarodičům, Arnoštovi, tetičce Lindě, Barborce a svým několika opravdovým přátelům, které mám to štěstí mít. Za jejich dlouhodobou podporu jim budu navždy vděčný.

Tuto knihu věnuji všem, kdo mne v letech 2013 až 2018 provázeli a podporovali při magisterském studiu na Právnické fakultě Univerzity Karlovy.

Praha, červen 2020 Autor

Seznam použitých zkratek^1

CŘS / civilní řád soudní

zákon č. 113/1895 ř. z., o soudních řízení v občanských rozepřích právních (civilní řád soudní), ve znění platném do 31. prosince 1950 a předpisů jej měnících a doplňujících do 31. prosince 1947

Listina

usnesení předsednictva České národní rady č. 2/1993 Sb., o vyhlášení Listiny základních práv a svobod jako součásti ústavního pořádku České republiky

o. s. ř. / občanský soudní řád

zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád

o. s. ř. z roku 1950 / občanský soudní řád z roku 1950

zákon č. 142/1950 Sb., o řízení ve věcech občanskoprávních (občanský soudní řád), ve znění platném do 31. března 1964

obč. zák. / občanský zákoník

zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

Úmluva

Úmluva o ochraně lidských práv a základních svobod podle sdělení federálního ministerstva zahraničních věcí č. 209/1992 Sb., o sjednání Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod a Protokolů na tuto Úmluvu navazujících

Ústava

ústavní zákon č. 1/1993 Sb., Ústava České republiky

Ústava z roku 1960

ústavní zákon č. 100/1960 Sb., Ústava Československé socialistické republiky, ve znění platném do 31. prosince 1992

ZPO

podle kontextu německý či rakouský Zivilprozessordnung (civilní řád soudní)

z. ř. s. / zákon o zvláštních řízeních soudních

zákon č. 292/2013 Sb., o zvláštních řízeních soudních

1  Není-li dále uvedeno jinak, jsou všechny předpisy v textu citovány ve znění pozdějších předpisů.

„The court must do justice in finding the truth.“

Hock Lai Ho

Úvod – proč pravda?

„Ten člověk mluvil o pravdě. Co jest pravda? […]

,Pravdou bývalo, že jsem byl unaven nebo žízniv; […] že tenhle voják zrovna myslí na svou ženu a onen na své pole či spřežení. Pravdou bylo, že kdyby nebylo rozkazu, žádný z těch vojáků by nešel zabíjet jiné lidi, stejně unavené a nešťastné. Co je tedy pravda? […].‘

,Pravda není rozkaz velitele,‘ odpověděl Josef Arimatejský, ,ale rozkaz rozumu. Vidíš přece, že tenhle sloup je bílý; kdybych ti tvrdil, že je černý, bylo by to proti tvému rozumu a nedovolil bys mi to.‘ […]

,Když vystoupíš na hodně vysokou horu, vidíš, že věci splývají a jaksi se srovnávají v jednu rovinu. Z jakési výšky i pravdy splývají. Člověk ovšem nežije a nemůže žít na vysoké hoře; stačí mu, že vidí zblízka svůj dům nebo své pole, oboje plné pravd a věcí; tam jest jeho pravé místo a působiště. Ale časem se může podívat na hory nebo na nebesa a říci si, že odtamtud jeho pravdy a věci sice existují a není z nich nic ukradeno, ale že splývají s něčím daleko volnějším, co už není jeho majetek.‘ […]

,Nejsi ani teplý, ani studený,‘ řekl Josef z Arimatie vstávaje. ,Jsi jenom vlažný.‘ ,Nejsem,‘ odpověděl Pilát. ,Já věřím, […] že je pravda a že ji člověk poznává. Bylo by bláznivé myslit si, že je pravda jen k tomu, aby jí člověk nepoznal. Poznává ji, ano; ale kdo? Já, nebo ty, nebo snad každý? Já věřím, že každý má na ní podíl; i ten, kdo říká ano, i ten, kdo říká ne. […] Naprosto nepochybně věřím. Ale co je pravda?‘“1

Právní řád skýtá moře různě kvalitních předpisů. Dále se ukáže, že ani český civilněprocesní kodex – občanský soudní řád – není prostý nesprávností a značných rezerv právní úpravy. Stejně tak se projeví, že kvalita zákonné předlohy rozhodovací činnosti soudní jen částečně určuje spravedlnost jeho výsledných rozhodnutí. V soudní praxi hraje roli více předpokladů, a to jak teoretických, praktických, tak osobnostních i čistě subjektivních. Zejména ty budou na následujících stránkách představeny.

Smyslem této knihy je prozkoumat některé užívané a snad i osvědčené postupy a principy dosažené procesněprávní naukou a následně uplatňované v právní (soudní) praxi, prismatem filosofických řešení základních otázek lidského poznání. V knize bude předestřeno, že nikoli všechny dílčí složky zjišťování skutkového stavu užívají k posouzení pravdivosti tvrzení tzv. korespondenční teorie pravdy. A to přesto, že bývají korespondenční teorie, jejichž podstatou je, zjednodušeně řečeno, pojetí pravdy jako shody tvrzení se skutečností, považovány za svým způsobem primární.2

Jedním z nezbytných předpokladů práva jako nástroje k naplnění spravedlnosti je činnost spočívající v aplikaci práva. Orgány veřejné moci, které jediné aplikují právo, stojí před otázkou, jak co nejsprávněji nalézt dostatečné množství, pokud možno, pravdivé materie pro následné vydání rozhodnutí, které je cílem takové aplikace práva.

Mělo-li by být cílem soudní rozhodovací činnosti vydání spravedlivého rozhodnutí, musí být v tomto procesu současně kladeny určité požadavky na hledání pravdy3 – zjišťování toho, co se mezi stranami procesu skutečně stalo. S tím vyvstává řada otázek, jak tuto „pravdu“ nalézt. Pravda jako taková je totiž jedním z atributů filosofických bádání ve snaze o poznání a jak se ukáže, sehrává v rámci teorie poznání ústřední úlohu. Naproti tomu je soudní rozhodování praktickou právní (a lidskou – viz dále) činností, z níž vyplývá řada specifických nároků a současně omezení pro aplikačně-právní proces.4 Je tudíž zapotřebí se ptát, jak co nejlépe a pravdivě zjistit, jaké skutečnosti mezi stranami soudního procesu v minulosti nastaly, a tím částečně naplnit požadavek spravedlnosti kladený na právo.

V době připravované rekodifikace civilního procesu stává se tato otázka o to naléhavější, není-li za současného stavu právní úpravy ani odborná veřejnost přesvědčena o samozřejmosti vydávání meritorních rozhodnutí založených na pravdivých skutkových zjištěních. V kontextu nešťastné úpravy koncentrace řízení uvedla pracovní skupina návrhu věcného záměru civilního řádu soudního, že „[s]oučasná právní regulace je natolik nevyhovující, že ji soudci usilující o rozsudek zakládající se na pravdivě objasněném skutkovém stavu různými způsoby obcházejí: záměrně opomenou strany poučit; místo odročování jednání přerušují; namísto přípravného jednání nařizují jiný soudní rok“.5

Na následujících stránkách podrobím zkoumání některé principy užívané v civilním procesu, a to ve světle poznatků filosofických bádání snažících se objasnit podstatu i samotnou možnost poznatelnosti pravdy.

Civilní proces jsem zvolil zejména proto, že se mívá za to, že se v něm v určitém poměru užívají principy formální a materiální pravdy. Současně se jeví vhodným, neboť není tolik zatížen specifiky, jimiž jsou ovlivněna řízení v trestním a správním soudnictví, ať už v podobě účasti dalších orgánů při sběru skutkového materiálu či vůbec rozsahu zjišťování skutkového stavu.

Pakliže bych se více zabýval samotnou spravedlností jako atributem soudního rozhodnutí, jevil by se vhodným příkladem také proces trestní. Jelikož však v této práci rozebírám především epistemické atributy skutkové otázky, tj. úlohu, poznání a ospravedlnitelnost pravdivých zjištění, nikoli konotace morální či jiné, vztahuji tyto epistemické aspekty na civilní proces. Nebude-li dále uvedeno jinak, bude jako se základním druhem civilního procesu, vzhledem k jeho povaze, pracováno s nalézacím řízením sporným.

Účelem této snahy je objasnit, zda a případně jakými metodami je pravda v civilním procesu hledána, jak se v těchto metodách odrážejí poznatky filosofie o klarifikaci pojmu a významu pravdy, jakožto i vyvození závěrů o tom, jak mohou tyto znalosti pomoci ve snaze o co nejsprávnější a nejspravedlivější rozhodnutí.

Vycházím z předpokladu, že při sběru dostatečného skutkového materiálu se musejí v rozhodování soudu o přesvědčivosti či pravdivosti skutkových zjištění odrážet filosofické koncepce pravdivosti. Známky tzv. teorií pravdy v procesu zjišťování skutkového stavu v civilním sporu a v návaznosti na to objasnění skutečné povahy principů formální a materiální pravdy by měly patřit mezi hlavní přínosy této monografie. A to spolu s alespoň částečným rozpracováním pravdivosti v relaci k jistotě, pochybnosti a pravděpodobnosti.

Za těmito účely je kniha rozdělena do sedmi kapitol; je koncipována v „dějové lince“ tvořené mezi kapitolami jedna až šest postupným přechodem od abstraktnějších témat ke konkrétnějším. Zatímco je výklad počat obecným pojednáním o pravdě ve filosofii a úloze noetiky a epistemologie v právu, je tato linka završena v šesté kapitole demonstrací právněfilosofických poznatků na vybraných institutech civilního procesu.

Na šestou, nejkonkrétnější a nejpraktičtěji zaměřenou kapitolu navazuje poslední kapitola pojednávající o úloze pravděpodobnosti v civilním sporu a o míře důkazu. Problematika pravděpodobnosti a míry důkazu se jako červená nit line celým procesem zjišťování skutkového stavu. Bude ukázáno, že pravda je neoddělitelně epistemicky spjata s jistotou o jejím poznání.6 V textu vyložím, že každý pravdivostní soud má vzhledem k omezenosti lidského poznání vždy „pouze“ pravděpodobnostní povahu.7 Protože jsou role pravděpodobnosti a úroveň požadované míry důkazu při posuzování pravdivosti skutkových tvrzení otázkami prozařujícími celou problematiku quaestiones facti, je za účelem vytvoření komplexní představy o povaze soudcových přesvědčení právě na závěr knihy zařazena kapitola pojednávající o těchto důležitých aspektech adjudikační činnosti.

První kapitola slouží k zařazení fenoménu pravdy do širšího kontextu teorie poznání. Jejím smyslem je nastínit, co je dále myšleno pravdou a jakou úlohu pravda sehrává v lidské snaze o poznání. Stejně tak je cílem první kapitoly vymezení některých dále nezbytně užívaných pojmů, jejichž význam není vždy zcela jednoznačný a jejichž užívání lze pozorovat častěji ve filosofii než v právu.

Ve druhé kapitole je proveden stručný nástin některých z nejvlivnějších tzv. teorií pravdy tak, jak byly vypracovány předními filosofy a logiky zabývajícími se touto problematikou. Tato kapitola by měla nabídnout základní přehled o pojetí pravdy ve filosofii a spolu s první kapitolou vytvořit právněfilosofický základ pro další části práce.

O základních principech zjišťování skutkového stavu, potažmo principech dokazování, pojednává třetí kapitola. Současně jsou v ní naznačeny možnosti samotné poznatelnosti pravdy při skutkových zjištěních a nároky, které si na pravdivá skutková zjištění teorie civilního procesu činí.

Poslední kapitola obecné části – kapitola čtvrtá – je těžištěm spisu, co se procesněprávních východisek týče. Principy formální a materiální pravdy představují spolu s principy nastíněnými ve třetí kapitole principiální základ zkoumání pravdivosti zjišťování skutkového stavu. Z toho důvodu jsou tyto principy stručně představeny nejdříve v jejich historickém (ideologicky zabarveném) pojetí a současně doplněny o nové náhledy a ideový obsah zrcadlící právněfilosofické přístupy ke zjišťování skutkového stavu a úlohu pravdy v něm.

Zvláštní část práce představuje poměřování právněfilosofických poznatků z obecné části práce se základy procesněprávní nauky o dokazování a zjišťování skutkového stavu.

Principy formální a materiální pravdy a možnou mírou pravdivosti skutkových zjištění při jejich užití se zabývám v páté kapitole. Poměřováním této dvojice principů s teoriemi pravdy chci ozřejmit, jakými poznávacími způsoby soudce dospívá k závěrům o skutkovém stavu věci. Tato část má za cíl dobrat se jednotlivých základních kamenů vytváření podkladů pro rozhodnutí, stejně jako kriticky zhodnotit, zda (případně jak důsledně) je v obecné rovině skutečná pravda zjišťována.

Jak bylo na začátku zmíněno, aplikace práva je oproti filosofickému poznávání pravdy praktickou právní činností. V předposlední kapitole je nahlédnuto pod pokličku současné právní úpravy civilního procesu, a to ve světle právněfilosofických poznatků o principu formální pravdy. Průmětu koherenční teorie pravdy do konkrétních institutů civilního procesu a míře jejich legitimity je proto věnována šestá kapitola. Nastíněny jsou některé prvky civilního procesu, často označované za projevy principu formální pravdy,8 které vzbuzují největší pochybnosti o důslednosti zjišťování pravdivých skutkových okolností. Rozsudky pro zmeškání, tzv. fikci uznání, výslovné uznání nároku žalovaným a institut shodných tvrzení účastníků civilního soudního řízení jsou zkoumány z pohledu oprávněnosti následného vydání rozhodnutí ve věci, a to co se týče založení příslušných rozhodnutí na spolehlivě zjištěném skutkovém stavu.9

V poslední kapitole je pozornost upřena k právněfilosofickým aspektům civilního sporu v podobě míry důkazu a úlohy pravděpodobnosti. Především zvláštní částí práce prostupuje povaha pravdivých závěrů o skutkových tvrzeních jako subjektivní přesvědčení soudce o této pravdivosti. Důvodem zařazení kapitoly o míře důkazu a úloze pravděpodobnosti v civilním procesu na samý závěr je snaha o komplexní osvětlení povahy soudcova přesvědčení. Vzhledem k úzkému sepětí páté a šesté kapitoly a jejich bezprostřední návaznosti na obecnou část se věnuji pravděpodobnostní povaze soudcova přesvědčení o pravdě právě v poslední sedmině knihy.

Při snaze o zjištění pravdivých skutkových okolností je důležitou otázkou, za jakých podmínek a od jakého okamžiku lze považovat nabývané faktické poznatky za pravdivé. Ambicí poslední kapitoly je ilustrovat úlohu pravděpodobnosti při hledání pravdy a alespoň základně vymezit význam pravděpodobnosti pro dokazování a přesvědčení soudu, kteréžto problematice dosud nebyla, i přes její významnost, v české procesualistice dosud věnována zasloužená pozornost.10

Zřejmě ani nemůže být legitimním a upřímným záměrem podat vyčerpávající výklad problematiky pravdy v civilním procesu. Právě s ohledem na komplexnost tématu si nenárokuji postižení všech jeho myslitelných aspektů v celé jejich šíři, ale pouze provedení základního osvětlení těch nejdůležitějších z nich.

Soudní rozhodování se jako cílevědomá lidská činnost potřebuje k naplnění svého účelu vyrovnat s průnikem filosofických otázek do problematiky, která je upravena (především) procesněprávními pravidly. Položené otázky si zaslouží hlubší úvahy přesto, a možná právě proto, že samy o sobě přesahují rozsah zkoumání jednotlivých odvětví právní teorie a mnohdy i předmět normativního působení fenoménu práva.

1  ČAPEK, K.: Kniha apokryfů. Praha: Vyšehrad, 2016, s. 57–59. Úryvek pochází z článku „Pilátovo krédo“ původně otištěného v časopise Ruch filosofický v prosinci roku 1920. Za připomenutí „Knihy apokryfů“ děkuji recenzentu této knihy prof. Pavlu Holländerovi.

2  Srov. MACUR, J.: Postmodernismus a zjišťování skutkového stavu v civilním soudním řízení. Brno: Masarykova univerzita, 2001, s. 11. MACUR, J.: Soudnictví a soudní právo. Brno: Univerzita J. E. Purkyně, 1988, s. 131.

3  Srov. např. WINTEROVÁ, A.: Základní principy soudnictví a civilního procesu. In: WINTEROVÁ, A.; MACKOVÁ, A. a kol.: Civilní právo procesní. První část – Řízení nalézací. 9. vydání. Praha: Leges, 2018, s. 79. ZAHRADNÍKOVÁ, R. Civilní právo procesní. 3. aktualizované vydání. Plzeň: Vydavatelství a nakladatelství Aleš Čeněk, 2018, s. 68.

4  Srov. WARNER, R.: Pragmatism and Legal Reasoning. In: CONANT, J.; ŻEGLEŃ, U. M. (eds.): Hilary Putnam: Pragmatism and Realism. London: Routledge, 2006, s. 27.

5  LAVICKÝ, P.; WINTEROVÁ, A.; DOBROVOLNÁ, E.; DVOŘÁK, B.; PULKRÁBEK, Z.: Obrana návrhu věcného záměru civilního řádu soudního. Právní rozhledy. 2019, č. 5, s. 158.

6  NOVÁK, L. In: NOVÁK, L.; VOHÁNKA, V.: Kapitoly z epistemologie a noetiky. Praha: Krystal OP, 2015, s. 12.

7  K obecně přijímané neúplnosti a nekonečnosti poznání podle tzv. Gödelovu teorému (Gödelových větách o) neúplnosti srov. blíže zásadní dílo NAGEL, E.; NEWMAN, J. R.: Gödel's proof. London: Routledge & Kegan Paul, 1959. ix, 118 s.

8  Srov. WINTEROVÁ, A.: Základní principy soudnictví a civilního procesu. In: WINTEROVÁ, A.; MACKOVÁ, A. a kol.: Civilní právo procesní. První část – Řízení nalézací. 9. vydání. Praha: Leges, 2018 s. 81. WINTEROVÁ, A.: Rozsudek pro zmeškání, rozsudek pro uznání. Právní praxe. 1993, č. 10, s. 593. MACUR, J.: Význam shodných tvrzení procesních stran pro zjištění skutkového stavu v civilním soudním řízení. Právní rozhledy. 1997, č. 2, s. 49.

9  Srov. § 6 o. s. ř.

10  Velkou zásluhu má však v tomto ohledu především prof. Josef Macur, jenž vnesl jinak málo frekventované téma pravděpodobnosti a míry důkazu do české procesněprávní teorie. Viz MACUR, J.: Důkazní břemeno a teorie uplatňování pravděpodobnosti při hodnocení důkazů v civilním soudním řízení. Právník. 1995, č. 4, s. 356 a násl. MACUR, J.: Postmodernismus a zjišťování skutkového stavu v civilním soudním řízení. Brno: Masarykova univerzita, 2001, s. 107 a násl. Z poslední doby stojí za pozornost také článek BALARIN, J.: Míra důkazu a důkazní břemeno v kontextu hodnocení důkazů v soudní praxi. Bulletin advokacie. 2019, č. 1–2, s. 25 a násl. a především příslušná a dále citovaná pasáž v Lavického „Důkazním břemeni v civilním řízení soudním“.

I.

Obecná část

Kapitola 1

Vztah fenoménu pravdy a civilního procesu

____________________________________________

1. Pravda jako noeticko-epistemický problém

2. Hodnotové nastavení a účel civilního procesu

3. Model aplikace práva

4. Shrnutí

_____________________________________________

V první kapitole předkládané monografie stručně naznačím filosofické základy snah o poznání pravdy, a to za účelem nabytí nejmenšího nutného povědomí o fenoménu pravdy především ve filosofii.

Čtenáři bude nastíněn důvod a podstata sepjetí pravdy s praktickým právním jevem, kterým civilní proces je. Jako východisko této práce je třeba utřídit pojem pravdy, samotný účel civilního procesu, cíl dokazování a podobu aplikace práva – především objasňování skutečností a proces subsumpce.

Nejobecnější uchopení základních pojmů a nakládání s nimi bude čtenáře provázet celou touto studií tak, aby v každém okamžiku věděl, v jaké významové části výkladu se zrovna nachází.

Slovo „pravda“ je slovem moderním, které pravděpodobně v předmoderní době užíváno nebylo. Právní historik Hans Hattenhauer (1931–2015) k tomu dodává, že původně pravda nebyla myšlena v jakkoli „eticky abstraktním“ smyslu.1 Kromě toho, že jakýkoli morální atribut určité substance vždy disponuje jistou mírou abstrakce, jsou pro téma této knihy málo podstatné morální aspekty pravdy jako takové.

Pravda na pozadí metaetického střetu kognitivismu a non-kognitivismu či morálního realismu a subjektivismu^2 není pro další pojednání podstatná z prostého důvodu. Pro účely soudního rozhodování, jak jej zde chápu, není relevantní možnost přiřazení pravdivostní hodnoty větě normativní povahy.3 Ptáme-li se po tom, co je správné, můžeme o pravdivosti morálního výroku uvažovat na poli (meta)etickém, méně už v oblasti procesualistiky. Pravdivost skutkových zjištění není otázkou normativní, nýbrž, chceme-li, „analytickou“. Zkoumání pravdivosti určitého jevu nastalého v minulosti nemůže být ze své povahy zaměňováno s pravdivostí věty, jež říká, jak bychom se měli chovat do budoucna.

Tato úvaha vymezuje v nejobecnější rovině pojetí pravdy v této knize. Teprve nebudeme-li hovořit o „morálních“ pravdách, můžeme postoupit ke gnozeologickým pojetím pravdy, zejména pak k tzv. teoriím pravdy rozebraným ve druhé kapitole.

Filosofickým východiskem této práce jsou proto teorie pravdy ve smyslu logicko-filosofickém, nikoli etickém. Právní východisko pak tvoří základní principy civilního procesu, a to se silným a pochopitelným důrazem na tzv. principy formální a materiální pravdy.

1.1
Pravda jako noeticko-epistemický problém

Uvažujeme-li o teorii, potažmo nauce o poznání, jde sice o druh teoretické filosofie,4 který má ale i přes své zásadní odlišnosti oproti ontologii a podobným oborům, možná až frapantně, výsadní postavení. Ústřední pozice nauky o poznání bývá některými autory akcentována zejména proto, že pro všechna odvětví filosofie je typická a důležitá snaha o poznání.5 Zatímco je však předmětem ostatních oborů filosofie kupříkladu jsoucno, Bůh či věda jako taková, je středobodem teorií poznání samo poznání.

Je-li například filosofická antropologie nauka o člověku, je pevnou součástí této nauky (stejně jako ostatních) poznání. Poznání je zde funkční složkou snahy o vědění, byť samotný předmět poznávání se může lišit. Snažíme-li se dosáhnout vědění či znalosti, zcela přirozeně zjišťujeme a chceme nabýt poznatky, které jsou pravdivé. Problém pravdy prozařuje všemi vědními obory, byť je ústředním tématem zkoumání právě oborů filosofických, jejichž předmětem je poznání samotné.

Tomáš Sobek dokonce považuje pravdu za centrální pojem filosofie. Doplňuje však, že se bez tohoto pojmu v běžném životě vcelku dobře obejde.6 Je dosti dobře možné, že je slovo „pravda“ v každodenní mluvě nadužíváno. Pokud konstatuji, že se něco stalo, nemusím k tomu nutně dodávat, že to, co se stalo, je pravda. Problém vyvstává, dostanou-li se dvě tvrzení do sporu. A také tehdy, není-li výrok bezprostředně ověřitelný ve vnější realitě – což je běžně případ procesním právem reflektovaných skutečností (zejména tvrzených skutečností prokazovaných v soudním řízení). V této práci proto jde o pravdu v užším slova smyslu. Jde o pravdivost výroků, přičemž na rozdíl od klasické logiky je oním výrokem v této knize myšleno skutkové tvrzení účastníka civilního soudního řízení sporného.

První problém filosofické nauky o poznání vyvstává u vymezení pojmu, jenž označuje její název. Byť jsou pojmy noetika, epistemologie a gnoseologie často zaměňovány,7 spatřují někteří autoři mezi těmito pojmy rozdíly. Jak zmíněno, někteří autoři tyto pojmy považují za synonyma s tím, že například pojem epistemologie přisuzují převážně anglojazyčné literatuře. Nechci tím říct, že by precizní rozlišování mezi těmito pojmy bylo navýsost důležité pro základní uchopení této práce. Nadto je zřejmé, že i tyto stěžejní pojmy může pojímat každý (i renomovaný) autor mírně odlišně a přílišné bazírování na domnělé správnosti jejich vymezení nemůže přinést užitek právnickému dílu s praktickým přesahem.

Na druhou stranu, s ohledem na ty názory, podle nichž je mezi gnoseologií, noetikou a epistemologií kvalitativních rozdílů, načrtnu jedno z možných dělení, abych hned z počátku předešel případnému zmatení. Právě proto, že jsou v knize na více místech rozebrány epistemické aspekty důkazního práva, je vhodné provést malý nástin významu těchto pojmů tak, aby s nimi následně mohlo být efektivně pracováno. V podstatě jde o ujasnění důvodu, proč dále na více místech a v několikerých souvislostech užívám pojmy obsahující přídavná jména odvozená od slova „epistemologie“, například „epistemické zdůvodnění“ či „epistemická pravděpodobnost“, zatímco neužívám jiné pojmy, které by se mohly nabízet jak vzhledem k zaměňování označení nauky o poznání, tak různosti názorů na vymezení těchto oborů.

Skutečnost, že noetika bývá pojímána jako samotná nauka o poznání, poslouží jako východisko pro nástin dalších pojmů s ní spjatých. Nadřazeným pojmem noetiky, epistemologie a gnoseologie totiž také bývá označována sama teorie poznání jako odvětví filosofie.8

Vágní pojem „teorie poznání“ má ve skutečnosti hledat odpovědi na dvě dílčí výzkumné otázky. Za prvé je to gnoseologická otázka po tom, jak poznání funguje, v návaznosti na což má hledání odpovědi na tuto otázku za cíl nalézt esenci samotného vědění.9 Za druhé je předmětem teorie poznání otázka noetická – otázka, zda lidské poznání funguje.10 Ptáme se také, čeho je zapotřebí pro to, aby bylo dosaženo určitého poznatku.11 Pro tuto práci je relevantní především druhá otázka – ptáme-li se po tom, zda něco funguje, je nutné mít na zřeteli cíl, kterého má taková aspirace dosáhnout, a kritéria, jež musí splnit.

Jinak řečeno je nutné zkoumat dynamický aspekt poznávacích procesů, tj. zda snaha o poznání naplnila kvalitativní kritéria na ni kladená. Jedním z kritérií správného fungování procesu lidského poznání je také pravda.12 Chceme-li učinit závěr o správnosti našeho poznání, musíme se ptát, zda je naše poznání pravdivé. Filosof a logik Lukáš Novák dále uvádí, že se pro posouzení správného fungování procesu poznání jeví jako jeho dílčí cíle pravda a jistota.13

Pravda je však také fenoménem epistemickým. Z určitého úhlu pohledu pravda terminologicky vyvstává z noetiky a je realizována epistemicky. Pokusím-li se využít právního příměru, tak velmi zjednodušeně řečeno má v právním kontextu noetika povahu hmotného práva, zatímco epistemické aspekty vystihuje spíše právo procesní. Pojetí těchto filosofických pojmů může jejich připodobněním k účelu právní úpravy vyznívat zavádějícím a vágním způsobem. Je zapotřebí mít na zřeteli, že jde o simplifikující pojetí, prostřednictvím nějž se snažím načrtnout nutný základ nakládání s těmito pojmy v dalších částech. Pokusím se ozřejmit, jak jsem k této metafoře dospěl.

Stěžejní přínos měla pro objasnění problému poznání práce Aristotelova (384 př. n. l. – 322 př. n. l.), jenž je považován za zakladatele oboru logiky.14 Aristoteles si uvědomil, že pravda není a nemůže být objevována přímo jako daný fakt, nýbrž je určitým způsobem vyvozována z již známých faktů. Proto se soustředil na objasnění tohoto vyvozování a jeho uzpůsobení pro jazyk a vyjadřování tak, aby mohlo dojít ke skutečnému poznání. Jako první se soustředil nikoli na předmět poznávání, nýbrž na způsob (proces), jakým je tohoto poznání možné dosáhnout, přičemž zkoumání či osvojení si takového způsobu, ukáží se být zásadními při vlastních snahách o dosažení cíle poznání.15

Americký profesor filosofie Jonathan Kvanvig uvádí, že epistemologie se zabývá zkoumáním úspěšného poznání. Především se zabývá kognitivními procesy, kterými je snaha o poznání realizována.16 Epistemologie se podle Jonathana Kvanviga zabývá studiem „kognitivních úspěchů“ – snaží se objasnit podstatu a způsob nabytí pravdivých přesvědčení a stanovisek.17

Slovo „epistemologie“ se skládá ze dvou řeckých slov: „epistémé“ a „logos“. Kromě toho, že znamenají něco jako „vědění“ a „rozum“, dá se slovo „logos“, které má celou řadu významů, přeložit také jako „zdůvodnění“ nebo „důvod“.18 Noetika před nás staví základní problémy poznání (resp. je reflektuje, neboť základní problémy poznání jsou vzhledem k noetice transcendentní), přičemž způsoby, které volíme k řešení těchto problémů, jsou určitými „epistemickými cestami“. Při epistemickém zdůvodňování „[h]ledáme takový výklad pojmu pravdivosti, který nám umožní vyjádřit, že tento předmět byl tímto poznávacím úkonem poznán úspěšně, resp. neúspěšně“.19

V následující kapitole budou přiblíženy některé filosofické teorie pravdy. Vybrané filosofické koncepce mají za cíl ilustrovat základní strukturu postupu dosažení pravdivého poznání, a to v závislosti na cíli poznání, noetickém vymezení a významu pravdy. V tomto ohledu jsou všechny teorie pravdy, které jsou důležité pro tuto práci, teoriemi svou povahou epistemickými.20 Budu-li dále hovořit o procesech justifikace skutkových zjištění či užívat podobné obraty, mám z filosofického pohledu na mysli právě epistemickou stránku věci.

Epistemický proces nabývání vědění vykazuje značné podobnosti s procesem zjišťování skutkového stavu. Oběma druhům procesu je společná snaha o nabytí určitých poznatků s tím, že mají na zřeteli fenomén pravdy jako kritérium kvality poznání. Z toho důvodu je proces zjišťování skutkového stavu protkán epistemickými aspekty v podobě kritérií správnosti skutkových závěrů – tj. hodnocení pravdivosti skutkových tvrzení.

Výše uvedené je alespoň částečnou odpovědí na otázku, proč si, podle mého názoru, nevystačíme s prostým konstatováním, že „pravda je shoda myšlenky se skutečností“, jak bývá toto pravdivostní „motto“ hojně užíváno^21 – zejména v situacích, v nichž se v jiném než filosofickém kontextu ocitne v hledáčku problematika pravdy či poznání.

1.2
Hodnotové nastavení a účel civilního procesu

Stejně jako není jednoduché podat obecný výměr spravedlnosti, není jednoduché vystihnout, co je myšleno spravedlivým rozhodnutím. Úsilí vkládané do hledání pravdy v tomto ohledu považuji za součást, jež je (má být) vlastní samotnému nalézání práva.22 Aspirace na hledání pravdy ale ještě neznamená, že je nalezení pravdy podmínkou vydání rozhodnutí. Soud musí v souladu s principem zákazu odepření spravedlnosti, při splnění procesních podmínek, vždy rozhodnout. Dílčí otázkou zůstává, je-li pro vydání spravedlivého rozhodnutí nutné pravdu vůbec nalézt.

Emeritní brněnský profesor civilního práva procesního Josef Macur (1928–2002) se sice vyslovuje pro samozřejmou povinnost procesních stran uvádět pouze pravdivé skutečnosti (viz část 3.1.2), to však neznamená, že i skutkový základ rozhodnutí musí být vždy jednoznačně pravdivý. Je pochopitelné, že při absenci povinnosti stran tvrdit jen pravdivé skutečnosti by možnost pravdivého zjištění skutkového stavu byla snížena, nicméně na otázku pravdivosti skutkových zjištění toto kritérium samo o sobě neodpovídá.

Význam přiblížení podstaty správného či spravedlivého spatřuji v jejich pojetí jako základních východisek adjudikační činnosti. Byť jsou pravda a správnost či spravedlnost pojmy odlišných kategorií (odlišných „světů“23), spojuje je v soudním řízení týž účel.24 Jinak řečeno pravda je fenoménem kauzálním, neboť ani pravdivá skutečnost nemusí být správná (to by byl důsledek jejího hodnocení), zatímco správnost či spravedlnost náležejí do kategorie normativní. To však nečiní pro otázku podoby hledání pravdy soudem větších problémů. Samotná skutková okolnost je sice kauzálním jevem, nicméně otázka, co má být za pravdu považováno, stejně jako usuzování na způsoby objasnění pravdivé skutkové materie jsou per definitionem normativní. Pravdivá skutková zjištění jsou tudíž jedním z předpokladů správnosti rozhodnutí.

Ani normy upravující dokazování, potažmo zjišťování skutkového stavu, nevisí ve vzduchoprázdnu, nýbrž mají své teleologické pozadí.25 Teprve maje na paměti tento základní hodnotový atribut své činnosti, může být následně soudem za užití dalších procesních pravidel vydáno správné a spravedlivé rozhodnutí. Jak píše Hock L. Ho: „The court must do justice in finding the truth.“26 Nemám zde tedy na mysli výměr spravedlnosti, jak byl podán (pro účely aplikace práva) například Herbertem L. A. Hartem (1907–1992)27 či jinými (právními) filosofy, ani zde nechci platnost obdobných výměrů testovat.

Americký právní teoretik Michael Risinger, zabývající se důkazním právem, se při svém zkoumání pravdy v soudním procesu zmiňuje o tom, že pravda je zhruba od 30. let 20. století pojímána jako jedna z hodnot dokazování v soudním procesu.28

Podle Roberta S. Summerse (1933–2019) je primární funkcí soudního řízení, v němž jsou zjišťovány sporné skutečnosti, nalézt pravdu; s tím, že mnoho vědců napříč různými obory usuzuje, že nalezení pravdy je jedinou důležitou funkcí soudního procesu a důkazních pravidel.29 Jak ale bude ukázáno, cíle zjištění skutkového stavu a soudního procesu jako celku nemusejí být totožné.

Josef Macur zase uvádí: „Charakteristickým rysem anglosaské koncepce civilního procesu je úsilí o vybudování propracovaného a účinného systému, který by umožnil, aby i za nejnepříznivějších podmínek obstarávání důkazů bylo možno porušené či ohrožené právo jeho nositeli v plném souladu se skutečnými hmotněprávními poměry přiznat a fakticky prosadit. Pravdivé objasnění skutkového stavu je nejvyšší právní a morální hodnotou. Stále méně se setkáváme s poněkud zlehčujícími a formálními přístupy k dokazování, které nedoceňují význam pravdivého zjišťování skutkových okolností a přežívají zejména v některých zemích kontinentálního právního systému.“30

Alena Winterová poznamenává, že „západní procesní teorie […] považují zjištění skutkového stavu za sám cíl (nebo součást cíle), k němuž proces směřuje. Nikdo snad nepochybuje o tom, že by tento zjištěný skutkový stav měl pokud možno odpovídat skutečnosti. Jde o to ‚pokud možno‘.“31 K této trefné poznámce lze ještě dodat, že kromě toho, že „jde o to ‚pokud možno‘“, jde i to, zda je zjištění (pravdivého) skutkového stavu sám cíl, nebo součást cíle (účelu) civilního procesu.

Vyjděme nejdříve z pojmu samotné hodnoty. Hodnoty mají svůj objektivní a subjektivní „definiční atribut“. Jednak jde o hodnoty jako konečné účely, jednak se hodnoty chápou jako subjektivně oceněné potřeby.32 Jelikož v těchto konečných účelech je spatřován výsledek určitého procesu hodnocení, je cennější ta hodnota, které se aktuálně dostává méně. Uvažujeme-li o hodnotách jako o konečných, dále neredukovatelných účelech, tedy obecně takových účelech, které již nelze více rozložit na dílčí účely,33 je třeba se ptát, zda je nalezení pravdy konečným účelem soudního (civilního) procesu.

Z § 1 o. s. ř. se podává: „Občanský soudní řád upravuje postup soudu a účastníků v občanském soudním řízení tak, aby byla zajištěna spravedlivá ochrana soukromých práv a oprávněných zájmů účastníků […].“ Věcný záměr nového civilního řádu soudního pak pod bodem 2 navrhuje ustanovení, podle něhož „[ú]čelem civilního sporného řízení je poskytování spravedlivé ochrany porušeným nebo ohroženým soukromým subjektivním právům a právem chráněným zájmům. Tím přispívá k ochraně právního řádu jako celku“.34 Zatímco lze z platného civilněprocesního kodexu účel civilního soudního řízení vyvodit, měl by být tento účel, v podobě spravedlivé ochrany soukromých práv, podle pracovní skupiny v novém civilním řádu soudním zakotven explicitně.35

Uvažme úlohu pravdy a jistoty v procesu poznání ve srovnání s jejich úlohou v soudním řízení či v právu jako takovém. I přesto, že se o pravdě někdy hovoří jako o hodnotě, lze na ni ve srovnání s uvedeným účelem civilního procesu pohlížet jako na konečný účel jen velmi omezeně.

Kritéria správnosti procesu poznání v podobě pravdy a jistoty (viz výše) lze obdobně nalézt i v právu, a to pod dvojicí hodnot spravedlnosti a právní jistoty, které patří k nejdůležitějším a navzájem se vyvažujícím právu vlastním hodnotám.36 Právě vztah mezi pravdou a jistotou jako samostatnými kritérii noetické otázky v teorii poznání je analogický ke vztahu spravedlnosti a právní jistoty v civilním procesu.

Hodnota spravedlnosti je realizována prostřednictvím – ze zákona dovozovaného – účelu tohoto procesu v podobě spravedlivé ochrany soukromých subjektivních práv. Požadavek na právní jistotu má mnoho konsekvencí, které se vyskytují jak v právu hmotném, tak procesním. Obecně lze uskutečnění hodnoty právní jistoty spatřovat kupříkladu už v samotném požadavku na to, že bude tvořeno dobré právo nebo že soudní případ má být rozhodnut v přiměřené lhůtě (srov. čl. 6 odst. 1 Úmluvy).

Pochopitelně je po obsahové stránce obtížné vymezit, co je dobré právo, a proto je požadavek na tvorbu dobrého práva realizován dílčími kritérii v zájmu zachování právní jistoty. Tato dílčí kritéria, jako jsou vnitřní bezespornost či bezmezerovitost právního řádu, mají přispět ke stabilitě práva jako celku.

Požadavky kladené hodnotou právní jistoty nabývají i dalších podob, jako jsou jistota ochrany nabytých práv či zaručení možnosti domožení se svých práv.37 Posledně uvedenými atributy právní jistoty se dostávám k otázce jejího promítnutí do procesního práva a vztahu s hodnotou spravedlnosti, představované i samotným účelem civilního procesu. Samotná existence civilního sporného procesu je mimo jiné důsledkem nezbytnosti ochrany soukromých subjektivních práv.

Výklad hodnotového pozadí civilního sporu zde není uveden bez významu; naopak je zapotřebí z něj vycházet pro bližší uchopitelnost fenoménu pravdy při zjišťování skutkového stavu. Z hodnot totiž vycházejí právní principy, které konkrétněji vymezují nároky na pravdivost skutkových zjištění, byť to pochopitelně činí stále na abstraktnější úrovni než samotné procesní normy. Vztah principů, jež budou dále rozebrány ve třetí a čtvrté kapitole, s hodnotami, je proto zásadní; a to ať už se bavíme o principech deontologického a hodnotách axiologického charakteru, či jiné koncepci jejich vzájemné relace co do povahy a způsobu tvorby (poznávání).38

Samotný hodnotový požadavek na spravedlnost v soudním rozhodování, jejíž neoddělitelnou součástí je správnost, či dokonce pravdivost skutkových zjištění, je zapotřebí vztáhnout k hodnotě právní jistoty v civilním sporu. Pohlédneme-li na aspekty jistoty v civilním procesu, lze její vyjádření spatřovat v dílčích součástech práva na soudní ochranu – především v principech hospodárnosti a rychlosti řízení, předvídatelnosti soudního rozhodnutí^39 nebo konec konců v institutu právní moci.40 Právě rychlost řízení je základním předpokladem účinné ochrany subjektivních práv, neboť pouze rozhodnutí vydané v přiměřeném časovém horizontu si může nárokovat efektivní postavení sporných tvrzení a chráněných práv najisto.41

Až po ujasnění cíle dané snahy, je možné se ptát, jakým způsobem jej lze nejlépe dosáhnout. Jinak řečeno, po stanovení noetického cíle, resp. poznávacího cíle soudního procesu, je stěžejní otázkou, jakým způsobem zajistit, aby poznání, jehož se soud snaží dosáhnout, bylo pravdivé a jisté, potažmo aby rozhodnutí bylo spravedlivé a rychlé. Čím rychleji soud ve věci rozhodne, tím jistější je, že bude v duchu zachování právní jistoty ochrana práv opravdu účinná.42 Nicméně ani rychlé, avšak nespravedlivé rozhodnutí není žádoucím způsobem poskytování soudní ochrany. Obě krajní situace, jak rychlé a nespravedlivé rozhodnutí, tak spravedlivé rozhodnutí, jež ale bylo vydáno příliš pozdě, jsou v principu selháním.43

Z uvedeného plyne, že i samo zjišťování skutkového stavu, které je stejně jako samotné soudní řízení praktickou lidskou činností, má hlubší filosofické základy. Ve snaze o poznání vystupují stejně jako v právu do popředí hodnoty spravedlnosti a právní jistoty, avšak s tím rozdílem, že v rámci řešení noetické otázky se nemusejí navzájem vyvažovat.44 V noetice jde totiž o posuzování pravdivosti mírou jistoty posuzujícího subjektu o pravdivosti výroku. Pojednání o pravděpodobnostní povaze pravdivého poznání bude součástí zejména sedmé kapitoly. Už zde je však možno naznačit, že pravda jako taková je provázána s mírou jistoty přesvědčení o pravdě. Tato provázanost není nutně důsledkem noetické skepse, ale sebereflexivního poznatku o omezenosti, tudíž nedokonalosti lidského poznání.45

Tento presumovaný a svým způsobem interní atribut soudního procesu je doplňován požadavkem na předvídatelnost soudního rozhodnutí,46 současně tedy na tvorbu konstantní judikatury, jež má být složena ze spravedlivých a rychle vydaných rozhodnutí.

Z výše podaného vyplývá, že pravda není obecně vzato konečným účelem noetiky, neboť konečným účelem je právě zodpovězení otázky, jestli bylo poznání dosaženo. Stejně tak není konečným účelem civilního soudního řízení nalezení pravdy, nýbrž spravedlivá ochrana práv.47

Má-li být ochrana soukromých subjektivních práv spravedlivá a víme-li, že je pravda jedním z kritérií spravedlnosti, nabízí se otázka, zda je možné považovat pravdu za instrumentální hodnotu poskytování soudní ochrany. Tedy hodnotu, která se svým naplněním podílí na realizaci jiné, vyšší hodnoty. Distinkce mezi těmito dvěma pojetími je ostatně důsledkem sporu mezi morálním, potažmo hodnotovým objektivismem^48 a subjektivismem,49 případně relativismem. Tyto důsledky však přesahují téma této publikace.

Pojetí hodnoty jako konečného účelu je vhodné kupříkladu pro odlišení hodnot samotných od právních principů – uvažujeme-li tak, že právní principy mají na rozdíl od právních hodnot normativní povahu^50 a současně povahu pramene práva.51 S otázkou, zda je věc hodnotná sama o sobě, nebo proto, že slouží k realizaci důležitějšího (a třeba finálního) účelu, se lze konec konců vyrovnat konstatováním o jejich vzájemném vztahu buďto jako o účelu a prostředku, nebo (při nedodržení požadavku na konečnost účelu) jako o finálních a odvozených hodnotách.52

Je zřejmé, že pravdivé zjišťování faktů je v rámci procesu vedoucího ke spravedlivému rozhodnutí jedním z nástrojů k jeho dosažení. Soudní ochrana práv a nalezení pravdy nemusejí představovat vzájemně rozporné účely, uvědomíme-li si, že jeden účel může být hlavní a jiné dílčí. Ještě lépe je vhodno rozlišit mezi účelem, cílem a prostředkem. Za nejobecnější účel civilního procesu lze považovat poskytování spravedlivé ochrany práv (viz výše). Naplnění účelu soudního procesu závisí na dosažení cíle jednotlivých řízení, totiž vydání meritorního rozhodnutí^53 – s tím, že efektivní ochrany je dosaženo tehdy, jsou-li jak účel, tak cíle zajišťovány mimo jiné prostřednictvím (tj. na základě) pravdivě zjištěného skutkového stavu. Všechny tři uvažované elementy odpovídají na mírně odlišné otázky, vztahují se k různým fázím procesu a navzájem se doplňují.

Důležité je, že pravda figuruje jako inherentní součást snahy o vydání spravedlivého rozhodnutí v soudním procesu. Požadavek na pravdivost skutkových zjištění je možné považovat za hodnotový rozměr procesu zjišťování skutkového stavu. Lze jej ostatně, jako součást procesu vydání spravedlivého rozhodnutí, považovat za částečně určující hodnotové nastavení civilního procesu jako takového. Spravedlivé rozhodnutí chápu v této práci (tj. ve skutkové rovině) jako rozhodnutí, které je založeno na skutkovém stavu, jenž je soudem zjištěn při snaze hledat pravdu. Snaha objasnit pravdivý skutkový stav ale musí být objektivizována,54 přičemž jednotlivá kritéria přiblíží následující kapitoly.

Nastíněný hodnotový rozměr je nutně ovlivněn také úvodním vymezením tématu tohoto spisu, neboť o pravdivosti a spravedlnosti zde uvažuji pouze v kontextu skutkové otázky. Co se týče aspektů právního posouzení věci, může být pochopitelně i skutkově správné rozhodnutí v konečném důsledku nespravedlivé. Možným právním následkům pravdivě zjištěného skutkového stavu se nebudu dále věnovat.

1.3
Model aplikace práva

Mezi jinými si i Jerzy Wróblewski (1926–1990) povšiml, že aplikace práva, o jejíž skutkovou složku v této knize jde, není pojmem s přesně vymezeným významem; naopak se rozchází v pojetí teorie vs. praxe a i uvnitř každého z těchto okruhů v různých měrách podléhá tlaku fungování práva, analytických studií či soudní ideologie.55 V nadcházejícím textu budu vycházet částečně z tradičního, jednoduššího schématu aplikace, částečně však z komplikovanější, nikoli přímočaré subsumpce, nýbrž z jejího kaskádovitého modelu.

Slabším z dvojice důvodů, pro které je zapotřebí rozvést povahu aplikačně právního schématu pro další pojednání, je důvod převážně metodický. U nás vyučovaná podoba aplikace práva není nesprávná, je ale natolik zjednodušující, že na první pohled neosvětluje všechny zákruty tohoto procesu, pročež by měla být korigována. Druhým, silnějším důvodem je, že komplexnější náhled na podstatu aplikace zřetelně poukazuje na hlubší problémy zkoumání pravdivosti její skutkové roviny. Těmito problémy jsou zejména otázky nejistoty a přesvědčení rozhodujícího orgánu. A to nejistoty jak ohledně určitosti rozhodné právní normy a výsledku její interpretace, tak především (ne)jistoty o pravdivosti dokazovaného skutkového materiálu pro následnou subsumpci.

Ve svém tradičním pojetí spočívá aplikace práva v subsumpci zjištěného skutkového stavu pod obecnou skutkovou podstatu příslušné právní normy.56 Jinak řečeno, orgán veřejné moci musí postavit najisto, zda mezi stranami řízení nastaly skutečnosti, odůvodňující právním předpisem stanovené právní následky^57 – nastoupení „normativního tlaku“ v podobě deklarace nebo konstituce subjektivních práv a povinností.

Jak bylo naznačeno, není toto tradiční pojetí jediné možné. U nás poukazuje zejména Pavel Holländer na odlišnou povahu aplikace práva, jež nevychází z modelu prosté mechanické subsumpce,58 nýbrž je procesem složitějším a nikoli přímočarým.59 Podle Pavla Holländera jde spíše o putování mezi výsledkem dokazování, který je spjat s určitou mírou pravděpodobnosti, a mezi výsledkem interpretace právní normy, která vždy trpí jistou neurčitostí, ať už z důvodu nedokonalosti jazyka, či neúplnosti práva (mezery v právu).60

V průběhu aplikace soud mimo jiné aspiruje na zjištění, zda ve vnějším světě proběhnuvší děj (faktickou skutkovou podstatu) lze podřadit pod obecnou skutkovou podstatu (hypotézu) rozhodné právní normy. Pro vůbec provedení subsumpce je nutná konkretizace normy do té míry, aby posuzovaná skutečnost zapadala do výkladem získaného obsahu i rozsahu hypotézy právní normy.61 V souvislosti s konkretizací normy jen na okraj poznamenám, že mně nejde o hledání pravdy jako možnosti nalezení jediného správného řešení případu.62 Jde pouze o dosažitelnost pravdivosti závěrů o skutkové otázce a s tím související proces dokazování.

Povaha subsumpce je v tomto ohledu relativní a není založena na jednostranném modelu podřazení skutkového stavu pod právní normu, nýbrž je dvoustupňová. Tyto dva stupně tvoří základní strukturu relativně pojaté aplikace práva, jež spočívá v nacházení práva mezi empirickými, právně relevantními zkušenostmi (dolní premisa) a neurčitostí zatíženou interpretací právní normy (horní premisa).63 Spojovací most mezi těmito dvěma články tvoří normativní hypotéza o výsledku proběhnuvšího dokazování, která má z povahy věci vždy relativní pravdivostní hodnotu.64

Aplikace práva pojatá jako nikoli jednosměrná ulice^65 vyžaduje pro naplnění hypotézy rozhodné normy nejdříve vyhledat samotnou vhodnou právní normu. Pro vůbec nastoupení procesu subsumpce a normativního tlaku je zase nutné prokázat skutková tvrzení podmiňující realizaci dispozice rozhodné právní normy. Nepřímo to vystihuje i Ota Weinberger (1919–2009): „Předmětem zjišťování jsou relevantní skutečnosti, jejichž okruh je stanoven právními pravidly. Zda se tato pravidla skutečně týkají případu, je závislé na výsledku zjištění.“66. Jinak řečeno aplikace práva pojatá nikoli jako „subsumpční sylogismus“, nýbrž jako „kaskáda korelací“,67 upozorňuje na vzájemnou propletenost a neoddělitelnost jednotlivých fází procesu aplikace.

Žalobce tvrdí určité skutkové okolnosti. Ty rozhodné z nich neleží před soudcem samy o sobě, nýbrž se k nim na základě v žalobě tvrzených (či doplněných) skutečností musí dobrat; na základě žalobních tvrzení je zkoumat a utřídit.68 To jest neleží před ním samy prokazované okolnosti, nýbrž pouze uváděná tvrzení o okolnostech, o nichž musí zjistit, jak jsou podstatné pro spor. Soudce musí právně relevantní vědomí o rozhodných skutečnostech získat jednak s ohledem na nejpřiléhavější právní normu – právně je „předposoudit“,69 jednak s ohledem na průběh dokazování a možnost změny právního posouzení zjištěného skutkového stavu.70 Proces aplikace práva tedy nepočíná „jen tak“ zjišťováním skutkového stavu, nýbrž předběžnou představou o rozhodných skutečnostech v minulosti proběhlých ve vnější realitě.71

Po vypreparování rozhodných skutkových okolností prismatem právní normy (jež ale musí být s určitou vždy přítomnou nejasností interpretována) soud dokazováním dospěje k přesvědčení o (ne)pravdivosti sporných tvrzení. Je-li naplněna normativní hypotéza, je úkolem soudu poměřit ji se samotnou, určitým způsobem interpretovanou, právní normou. Soulad reálných skutkových zjištění s předběžně posouzeným právně-normativním rámcem ústí buďto v přistoupení k samotné subsumpci (jsou-li navzájem souladné), nebo změnu právní kvalifikace skutku, anebo nutnost doplnit dokazování za účelem nového poměření hypotetické a reálné (zjištěné) skutkové podstaty. V posledním případě pak v závislosti na následné (ne)shodně prokázaných skutečností s právně-normativním rámcem rozhodné normy může být celý proces opakován až do okamžiku přistoupení k subsumpci a realizaci dispozice.

Výše řečené nepřímo dovodil i Ústavní soud (byť posuzoval rozhodnutí obecných soudů v trestněprávní věci); v nálezu ze dne 4. listopadu 2004, sp. zn. IV. ÚS 182/04, uvedl: „Změna právní kvalifikace vždy přináší potenciální nutnost doplnit dokazování a pokud soud stojí na stanovisku, že dalších důkazů není třeba, musí svůj závěr odůvodnit. Právní kvalifikace stíhaného skutku ovlivňuje směr dokazování […].“ Obdobně Ústavní soud rozhodl v nálezu ze dne 14. března 2005, sp. zn. IV. ÚS 343/04, podle něhož v posuzované věci „[k]aždý z obecných soudů hodnotil jednání stěžovatelky právně velmi odlišně. Nebylo vůbec vyjasněno, zda právní hodnocení označené Nejvyšším soudem za chybné nezpůsobilo díky vadné orientaci dokazování nesprávnost skutkových zjištění, o něž dovolací soud opřel závěr, že nastal následek předpokládaný zákonem. Ústavní soud nevylučuje, že závěr Nejvyššího soudu lze přesvědčivě odůvodnit odkazem na již provedená skutková zjištění, avšak odůvodnění napadeného usnesení nezohledňuje důsledky posunů v právním hodnocení stíhaného jednání“.

Pojetí aplikace práva výše naznačené je vhodné mít na zřeteli i v dalších kapitolách. Otázka pravděpodobnosti pravdivosti skutkových závěrů je nutně odvislá od možnosti dokazovat rozhodné skutečnosti pouze se zřetelem k rozhodné právní normě, nikoli a priori a jednosměrně. Složitější a nikoli logicky zcela prostá či přímočará povaha aplikace práva tvoří důležitý předpoklad pro otevření diskuse o pravdivosti tvrzené skutečnosti jako dílčí složky poznání skutkového stavu, tedy podstaty hledání pravdy v civilním procesu.

1.4
Shrnutí

Pravdu pojímám jako kritérium správnosti odpovědi na noetickou otázku v rámci teorie poznání, a to spolu s jistotou o tom, zda poznání funguje. Proces zjišťování skutkového stavu oplývá epistemickými aspekty. Pro procesní právo je důležité vnímat pravdu nikoli jako danou vlastnost zkoumaného tvrzení, nýbrž jako specifický způsob nabývání poznání – přesvědčení o pravdivosti. Důležité není jakékoli poznání, nýbrž způsob poznání úspěšného – poznání pravdivých rozhodných skutečností.

Zjištění pravdivého skutkového stavu není konečným účelem ani cílem civilního procesu, je však jeho důležitou součástí – ideální podmínkou naplnění obou. Má-li civilní proces plnit funkci ochrany soukromých práv, je založení rozhodnutí na pravdivých skutkových zjištěních klíčové. Spravedlivá ochrana soukromých subjektivních práv však není zaručena pouze kvalitou zjištěné skutkové materie. Účelem procesu je ochrana práv a nástrojem jeho dosažení je spravedlivé rozhodnutí. Pravda je kritériem správnosti skutkové fáze aplikace práva, nikoli nejvyšší hodnotou procesu.

Jednotlivé složky procesu aplikace práva od sebe nejsou striktně odděleny. V komplexním modelu nikoli mechanické subsumpce podmiňuje předběžné právní posouzení věci rozsah dokazovaných tvrzení. Alespoň z malé části vždy nejistý výsledek dokazování je konfrontován s neurčitostí zatíženou interpretací rozhodné právní normy. Její výběr je zase ovlivněn obsahem a rozsahem tvrzení o prokazovaných skutečnostech. Samotná subsumpce může nastat až v případě korelace všech složek kaskádovité struktury právní aplikace.

1  HATTENHAUER, H.: Evropské dějiny práva. Praha: C. H. Beck, 1998, s. 35.

2  Srov. SOBEK, T.: Nemorální právo. Praha: Ústav státu a práva Akademie věd ČR, 2010, s. 10 a násl.

3  KELSEN, H.: Všeobecná teorie norem. Brno: Masarykova univerzita, 2000, s. 181 a násl. KELSEN, H.: Recht und Logik. Forum. 1965, č. 12, s. 422. ZIEMBIŃSKI, Z.: Logika praktyczna. 3. vydání. Warszawa: Państwowe wydawnictwo naukowe, 1963, s. 102.

4  ANZENBACHER, A.: Úvod do filosofie. Praha: Portál, 2004, s. 48.

5  FUCHS, J.: Filosofie. 2. Kritický problém pravdy. Praha: Krystal OP, 1995, s. 1.

6  Habilitační přednáška doc. JUDr. Tomáše Sobka, Ph.D. „Vliv sekulární etiky na právní myšlení“. Právnická fakulta Masarykovy univerzity. Brno, dne 9. listopadu 2016.

7  Srov. BLECHA, I.: Filosofie (základní problémy). 4. opravené a rozšířené vydání, reprint. Olomouc: Nakladatelství Olomouc, 2002, s. 84. NOVÁK, L. In: NOVÁK, L.; VOHÁNKA, V.: Kapitoly z epistemologie a noetiky. Praha: Krystal OP, 2015, s. 13.

8  BLECHA, I.: Filosofie (základní problémy). 4. opravené a rozšířené vydání, reprint. Olomouc: Nakladatelství Olomouc, 2002, s. 85.

9  NOVÁK, L. In: NOVÁK, L.; VOHÁNKA, V.: Kapitoly z epistemologie a noetiky. Praha: Krystal OP, 2015, s. 12.

10  Tamtéž.

11  ROUČEK, F.: Výklad a použití zákonů v praksi pro právníky i neprávníky: interpretace a aplikace zákonů, nařízení, stanov, smluv, rozhodnutí a jiných norem právních. Praha: Hubínek, 1941, s. 35.

12  NOVÁK, L. In: NOVÁK, L.; VOHÁNKA, V.: Kapitoly z epistemologie a noetiky. Praha: Krystal OP, 2015, s. 12.

13  Tamtéž, s. 14.

14  BLECHA, I.: Filosofie (základní problémy). 4. opravené a rozšířené vydání, reprint. Olomouc: Nakladatelství Olomouc, 2002, s. 86.

15  Tamtéž, s. 81–82.

16  KVANVIG, J.: Truth is not the Primary Epistemic Goal. In: STEUP, M.; TURRI, J.; SOSA, E. (eds.): Contemporary Debates in Epistemology. 2. vydání. Oxford: Wiley-Blackwell, 2013, s. 353.

17  Tamtéž, s. 287.

18  Srov. BERNECKER, S.: Reading Epistemology: Selected Text with Interactive Commentary. Oxford: Wiley-Blackwell, 2006, s. 2.

19  NOVÁK, L. In: NOVÁK, L.; VOHÁNKA, V.: Kapitoly z epistemologie a noetiky. Praha: Krystal OP, 2015, s. 66.

20  KÜNNE, W.: Conceptions of Truth. Oxford: Clarendon Press, 2003, s. 21–22.

21  RORTY, R.: Is Truth a Goal of Enquiry? Davidson vs. Wright. Philosophical Quarterly. 1995, vol. 45, no. 180, s. 281.

22  Tamtéž, s. 282.

23  Ve smyslu Platonova odlišení světa věcí a abstraktních idejí, návazně pak novokantovství přejatého ryzí naukou právní (potažmo normativní teorií práva) a odlišení „světa“ kauzálního a normativního – světa bytí a světa mětí (sein a sollen).

24  KNAPP, V.: Filosofické problémy socialistického práva. Praha: Academia, 1967, s. 132.

25  WEINBERGER, O.: Norma a instituce: úvod do teorie práva. Brno: Masarykova univerzita, 1995, s. 165.

26  Viz HO, H. L.: A Philosophy of Evidence Law: Justice in the Search for Truth. Oxford: Oxford University Press, 2008, s 51.

27  Viz známá Hartova teze: „Se stejnými případy je třeba nakládat stejně a s různými případy různě.“ HART, H. L. A. (RAZ, J.; BULLOCK, A. P. eds.). Concept of Law. 2. vydání. Oxford: Clarendon Press, 1997, s. 159. K tomu srov. např. BRUNA, E.: Otázky právního procesu. Praha: Leges, 2010, s. 120 a násl.

28  RISINGER, D. M.: Searching for Truth in the American Law of Evidence and Proof. Georgia Law Review. 2013, č. 3, s. 808.

29  SUMMERS, R. S.: Formal Legal Truth and Substantive Legal Truth in Judicial Fact-Finding. In: SUMMERS, R. S. (LAPORTA, F.; PECZENIK, A.; SCHAUER, F. eds.): Essays in legal theory. Dordrecht: Kluwer Academic Publishers, 2000, s. 285.

30  MACUR, J.: Kompenzace informačního deficitu procesní strany v civilním soudním sporu. Brno: Masarykova univerzita, 2000, s. 7.

31  WINTEROVÁ, A.: Nové pohledy na civilní proces (Soukromé spory projednávat nebo vyšetřovat?). Acta Universitatis Carolinae – Iuridica. 2004, č. 4, s. 30.

32  GERLOCH, A.: Teorie práva. 7. aktualizované vydání. Plzeň: Vydavatelství a nakladatelství Aleš Čeněk, 2017, s. 272.

33  Tamtéž.

34  DOBROVOLNÁ, E.; DVOŘÁK, B.; LAVICKÝ, P.; PULKRÁBEK, Z.; WINTEROVÁ, A.: Věcný záměr civilního řádu soudního, bod 2, s. 44 [online; cit. 2018-08-08]. Dostupné z https://crs.justice.cz/wp-content/uploads/2017/11/vecny_zamer_final.pdf.

35  Viz také LAVICKÝ, P.; WINTEROVÁ, A.; DOBROVOLNÁ, E.; DVOŘÁK, B.; PULKRÁBEK, Z.: Obrana návrhu věcného záměru civilního řádu soudního. Právní rozhledy. 2019, č. 5, s. 156.

36  Srov. MARŠÁLEK, P.: Příběh moderního práva. Praha: Auditorium, 2018, s. 197.

37  Tamtéž, s. 275.

38  Blíže srov. ALEXY, R.: Theorie der Grundrechte. Frankfurt am Main: Suhrkamp Verlag AG, 1986, s. 125 a násl.

39  WINTEROVÁ, A.: Základní principy soudnictví a civilního procesu. In: WINTEROVÁ, A.; MACKOVÁ, A. a kol.: Civilní právo procesní. První část – Řízení nalézací. 9. vydání. Praga: Leges, 2018, s. 71–72.

40  DVOŘÁK, B.: Právní moc civilních soudních rozhodnutí: procesní studie. Praha: C. H. Beck, 2008, s. 32.

41  Srov. čl. 6 Úmluvy: „Každý má právo na to, aby jeho záležitost byla spravedlivě, veřejně a v přiměřené lhůtě projednána nezávislým a nestranným soudem zřízeným zákonem […].“

42  Srov. obdobně nález Ústavního soudu ze dne 29. ledna 2019, sp. zn. IV. ÚS 3892/18.

43 „Věcně správné rozhodnutí po mnoha letech je úplně stejně k ničemu jako rozhodnutí sice rychlé, ale úplně špatné.“ Viz LAVICKÝ, P.: Náprava občanského soudního řádu novelizacemi se zcela vyčerpala [online; cit. 2020-02-09]. Dostupné z http://ceskapozice.lidovky.cz/tema/naprava-obcanskeho-soudniho-radu-novelizacemi-se-zcela-vycerpala.A180605_152933_pozice-tema_lube.

44  Blíže k sepětí a vzájemnému vztahu spravedlnosti, právní jistoty a účelnosti jako hodnot tvořících ideu práva srov. RADBRUCH, G.: Legal Philosophy. In: The Legal Philosophies of Lask, Radbruch, and Dabin (překlad WILK, K.). Cambridge (Massachusetts): Harvard University Press, 2014, s. 43–224.

45  Srov. ŠTAJGR, F.: Důkazní břemeno v civilním soudním sporu. Praha: Knihovna Sborníku věd právních a státních, 1931, s. 16.

46  DVOŘÁK, B.: Právní moc civilních soudních rozhodnutí: procesní studie. Praha: C. H. Beck, 2008, s. 122.

47  MACUR, J. (ČEŠKA, Z. ed.): Dokazování a procesní odpovědnost v občanském soudním řízení. Brno: Universita J. E. Purkyně, 1984, s. 33, 68. BOURA, F.: Soudní rozhodnutí. Praha: Orbis, 1957, s. 57.

48  Ve vztahu k právu viz např. PICKERING, L. F.: Legal Truth and Moral Realism. Southern Methodist University Law Review. 1997, č. 5, s. 1721–1738. Obecně pak viz např. KRAMER, M.: Moral Realism as a Moral Doctrine. Oxford: Wiley-Blackwell, 2009. SHAFER-LANDAU, R.: Moral Realism: a defense. Oxford: Oxford University Press, 2005.

49  Blíže viz např. DOUBLE, R.: Metaethical Subjectivism. New York: Routlege, 2017.

50  Srov. HABERMAS, J.: Between Facts and Norms: Contributions to a Discourse Theory of Law and Democracy. 4. dotisk. Cambridge (Massachusetts): MIT Press, 1998, s. 259. Blíže viz např. WINTR, J.: Říše principů: obecné a odvětvové principy současného českého práva. Praha: Karolinum, 2006, s. 98 či MADEJ, M.: Meze základních práv v České republice. Praha: Leges, 2018, s. 88.

51  GERLOCH, A.: Teorie práva. 7. aktualizované vydání. Plzeň: Vydavatelství a nakladatelství Aleš Čeněk, 2017, s. 82, 86. VEČEŘA, M.: Právní principy a jejich funkce v právu. In: BOGUSZAK, J. a kol. (KUČERA, S. ed.): Právní principy: kolokvium. Pelhřimov: Vydavatelství 999, 1999, s. 63.

52  Srov. SOBEK, T.: Právní rozum a morální cit: hodnotové základy právního myšlení. Praha: Ústav státu a práva AV ČR, 2016, s. 164–165.

53  Srov. BOURA, F.: Soudní rozhodnutí. Praha: Orbis, 1957, s. 9.

54  ŠTAJGR, F.: Důkazní břemeno v civilním soudním sporu. Praha: Knihovna Sborníku věd právních a státních, 1931, s. 57.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hledání pravdy v civilním procesu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.