Zdeněk Řehák

Štvanice

Copyright © Zdeněk Řehák, 2011, 2020

© Zdeněk Rampas – Nová vlna, 2020

ISBN 978-80-88343-12-7

1.

Yang se mírně kolébala v bocích a se zavřenýma očima vychutnávala ostré proudy chladné vody, které jí příjemně masírovaly kůži.

Ještě zezadu a dost. Voda přestala téct. Dávka se vyčerpala.

Vystoupila ze sprchového koutu pod fén a s pažemi nad hlavou se v proudu vlažného vzduchu začala zvolna otáčet. I po jednom dítěti měla stále pěknou postavu. Souměrnou, s útlým pasem, s pěkným zadečkem nad štíhlýma rovnýma nohama, které vepředu rámovaly malý černý klín. Drobné prsy byly zakončeny tmavě hnědými dvorci, uprostřed nichž nyní chladem vypučely nezvykle veliké bradavky.

Ve sprše nebo pod fénem ji Throng pozoroval nejraději. Ten pohled mu stále ještě působil radost. Po této noci však Throng svou ženu nevnímal. Dnešní noc byla pro něj i Yang jeden neskutečný horor. Počítačem řízená léčba už po kolikáté v týdnu nezvládla záchvaty dušnosti, a k jejich dcerce musel přijet lékař osobně. Dnešní noci dokonce třikrát za sebou.

Teď ležela malá Li v antialergickém stanu, na droboučkém obličeji měla průsvitnou inhalační masku napojenou hadicí na zdroj inhalační směsi a namáhavě pisklavě dýchala. Pod její zpocenou průsvitnou kůží se modraly něžné pletence žilek, v nichž proudila krev změněná staletími vývoje v civilizační prokletí.

Li ve spánku tichounce zasténala a pohnula se.

Yang vypnula fén, na holé tělo si natáhla ochrannou kombinézu a na hlavu nasadila přílbu s malou rezervou kyslíku v týlním zásobníku. Teprve potom vešla do antialergického stanu své nemocné dcerky. Tiše přistoupila k jejímu lůžku a gázou jí otřela zpocený obličejíček. Kolik takových příšerných nocí ještě přijde? Je vlastně úžasné, že existuje možnost tohoto výjimečně nadstandardního ošetřování, zabezpečeného drahým, ale nebývale výhodným zdravotním pojištěním. Kdyby toho nebylo, dávno bychom to finančně nevydrželi. Štěstí, že má Throng pořád takový příjem, napadlo Yang. Jak dlouho to ovšem vydržíme psychicky?

Ozval se bytový alarm.

Podřimující Throng otevřel oči a pohlédl na obrazovku videotu.

Před dveřmi bytu stály povědomé postavy v modrých zdravotnických kombinézách s červenou páskou pohotovostní služby na pažích. Copak asi doktor zapomněl? pomyslel si Throng. Za jiných okolností by se možná zvedl a šel otevřít osobně, protože ve Městě jeden nikdy neví, ale teď se jen unaveně natáhl k domácímu počítači a odblokoval vstup do bytu.

Tři vteřiny poté postava v modrém vstoupila dovnitř. Ne. Nebyl to ten doktor, který tady byl před chvílí. Tenhle byl menší, vypadal divně, nebo spíš vlastně legračně, a místo pohotovostního kufříku svíral něco v ruce a ukrýval to za zády. Throng na něj tázavě pohlédl. Zdravotník se usmál a ukázal modrý plastový vysokonapěťový paralyzér. Namířil s ním přímo do středu Throngova těla. Na co má s sebou tuhle věc a proč s ní na mě míří? bylo poslední, co vyčerpaného Thronga napadlo, než mu mohutný elektrický výboj zastavil srdce.

Yang uslyšela divný zvuk, který do chodu domácnosti nějak nepatřil, ale nemohla mu zatím věnovat pozornost, protože se právě soustředila na výměnu prázdné infusní soupravy za plnou. Když pak za sebou uslyšela hluk rozevíraného vchodu antialergického stanu, neotočila se. Jen ji napadlo, že se Throng nepodrobil očistě, a že by bez doporučené procedury do stanu vstupovat neměl.

Výboj ji zasáhl do krku v okamžiku, kdy dokončila výměnu souprav. Mrštil s její drobnou postavičkou přímo do infusního stojanu, který se pod náporem těla překotil do lůžka malé Li. Hluk a úder děvčátko probudily. Otevřela oči a uviděla nad sebou někoho v známé modré zdravotnické uniformě. A ještě s něčím zvláštním, co ji přinutilo se usmát.

„Kukik,“ řekl ten člověk.

„Kukik,“ opakovala po něm to směšné slovíčko. „Ty si jdeš se mnou hrát?“

„Ovšemže. Zavři očička, bude překvapení,“ odpověděl chlápek v modré kombinéze.

Poslechla ho.

Přiložil jí paralyzér ke spánku a omráčil ji.

Letmým pohledem zkontroloval výsledky své činnosti, pak vpustil do bytu lékaře a uklízeče. Uklízeči přinesli kanystry enzymu, kyseliny a neutralizátoru, skládací nádobu, ochranné oděvy s maskami a láhvemi kyslíku. Všichni byli báječně sehraní. Zatímco lékař přiklekl ke každé z postav a aplikoval jí do krční tepny megadávku succinylcholinu, uklízeči složili nádobu, navlékli se do ochranných oděvů a připravili směs. Tři minuty nato konstatoval lékař u všech injekcí ošetřených osob ochrnutí svalstva s následnou zástavou dechu. Neprováděl to z ohleduplnosti. Bylo to jen praktické opatření. Od té doby, co používali při práci succinylcholin, neměly oběti při kontaktu s kyselinou křeče. Pokynul uklízečům, a ti přenesli bezvládná těla do koupelny, kde je vysvlékli do naha. Pak je trpělivě, jedno po druhém, v nádobě rozpustili. Nebyla to těžká práce a nezabrala přespříliš času. Jen při rozpouštění lebek a pánevních kostí museli více míchat. Každou náplň pak zneutralizovali a vypustili do koupelnového odpadu.

Když skončili, vymyli nádobu a úhledně ji složili.

Svlékli ze sebe ochranné oděvy, opláchli je. Vytřeli a uložili do zavazadel.

Omyli sebe.

Pak po sobě vzorně odstranili všechny stopy včetně pachových.

Zapojili bytový počítač a opustili byt.

Přesně pět minut po jejich odchodu opustil své strategické stanoviště u výtahu i venkovní jistič. Potěšeně konstatoval, že dnes to proběhlo všechno hladce. Ne jako posledně, kdy musel v protějším bytě urychleně likvidovat dva staré zvědavé manžele, takže uklízeči zuřili, že jim přibyla další práce. Ne. Ve Městě se zvědavost nevyplácí.

Jistič nastoupil do přivolaného výtahu a při cestě dolů se už jen opravdu hluboce zamýšlel nad tím, cože si to dá dnešního rána ve svém útulném a luxusním bytě k snídani.

2.

V reproduktorech to jemně zapraskalo a do pondělního rána mě probudil Leo Marek.

„Dobrý den, je jednadvacátého srpna, osm hodin přesně a spolu s nimi je tu opět váš Leo, skvělý komentátor vaší skvělé stanice CA, s vaším oblíbeným pořadem: Nový svět ze salonku číslo pět. Nacházíme se, jak ti, co sledují náš pořad pravidelně, vědí, na Centrálním letišti, kde se opět, tak jako každé pondělí, shromáždili k odbavení další kolonizátoři Nového světa. A jak už se stalo tradicí při všech mých přenosech, pozvu si k mikrofonu jednoho z přímých účastníků letu, aby se s vámi podělil o své předstartovní dojmy.“

Kamera švenkla po asi šesti tvářích a vybrala si samolibou blonďatou palici s obličejem poďobaným od akné. Napadlo mne, že dotyčný svým vzhledem vytváří s vyzdobeným Leošem Markem pozoruhodně kompaktní dvojici.

Skulil jsem se z lůžka na podlahu a jedním prstem ho připlácl na levou stěnu své bytové buňky druhé kategorie, velikosti dvě stě čtyřicet krát dvě stě krát sto šedesát centimetrů tam, kam patří. Přesvědčil jsem se o tom, že je řádně zajištěné, protože není větší radost, než když vás vprostřed jakékoliv činnosti, zvláště pak holení, vezme něco po kebuli. Jestli kromě ran do hlavy něco nesnáším, pak je to holení. Kdyby bylo po mém, nechal bych si narůst plnovous. Jelikož však Selimova agentura ráda budí dojem solidnosti, zvolil jsem kompromis a holím se nerad v pondělí, ve středu a v pátek. A dnes, jak už bylo řečeno, bylo pondělí. Natáhl jsem se do schránky pro holicí strojek a Leo řekl:

„Jak jistě víte, jmenuji se Leo. Prozradíte našim divákům, jak říkají vám?“

„Jasně. Jmenuji se Jan,“ řekla blonďatá palice.

„Výtečně, Jene. Kdy jste poprvé dospěl k rozhodnutí opustit Zemi?“

„Když jsem na ni poprvé juknul z klína své matky,“ zavtipkoval Jan.

„Ha-ha.“

„No a když jsem pak začal mít, ostatně skoro tak jako každý tady na Zemi, poruchy imunity, a když se u mě objevily první alergické reakce a časté astmatické záchvaty.“

„Ano. Tomu rozumí všichni. Rád bych se vás zeptal, co očekáváte od Nového světa?“

„Od Nového světa očekávám to, co společnost CA inzeruje a co si můžeme osahat na přivezených materiálech. Nový vzduch, novou zemi, novou vodu, velké prostory bez lidí, nekonečné možnosti v podnikání všeho druhu a hlavně, konec alergiím a poruchám imunity u nás i našich potomků. Komu záleží na potomstvu, sází na Tarpan a Nový svět. To stojí za trochu rizika.“

„Chlapská řeč, Jene. Můžete nám prozradit, kolik je vám nyní let?“

„Dvacet tři, milé divačky,“ uculil se Jeník do kamery.

Dřepl jsem si na bobek a nasměroval zrcadlo na sebe. Ne, že bych se tak hnedle po ránu obdivoval, ale svůj víkendový porost raději opracovávám před zrcadlem.

„OK. Když stanete poprvé na Novém světě, bude vám rovných třicet. Sedm let strávíte cestou vesmírem, což představuje určité riziko, minimálně riziko nudy. Je to to riziko, které jste měl na mysli, Jene?“

„Ale kde. Pobyt na lodi bude plný společenského života. Už jsem nakoukl do soupisek cestujících a můžu vám říct, že v řadě případů se už teď těším na cestu dvojnásob.“

„OK. Cena za letenku je obecně známa a je to pěkně vysoká sumička, kterou obyčejný smrtelník nemá šanci dát nikdy dohromady. Myslíte, Jene, že je v pořádku, když naši starou a vše- možnými civilizačními zásahy silně zdevastovanou Zemi mohou opustit jen ti nejbohatší?“

„Jasně, vůbec o tom nepochybujte. Ti nejbohatší vždycky byli a jsou lidskou elitou a civilizačním motorem. Množství bohatství je dle mého soudu visačkou kvality. Tak ať na Novém světě počne nový život kvalita, Leo.“

„Opravdu dobře řečeno, Jene. Dovolte, abych vám jménem svým i jménem diváků, poděkoval za vtipný a poučný rozhovor,“ řekl Leo Marek a já uložil holicí strojek do přihrádky, vrátil zrcadlo na své místo a natřel si své hladké skráně aromaprostým regenerujícím a desinfekčním přípravkem Desfac firmy Jashin.

„Nyní předávám vysílání do studia, které vás přepojí na přistávací plochu Centrálního letiště. S nejčerstvějšími informacemi pro kolonizátory Nového světa tam čeká pilotka kosmonautka první třídy kapitánka Müllerová,“ řekl Leo.

Na pár vteřin zazářilo logo společnosti CA a pak se na obrazovce objevila sympatická tvář asi čtyřicetileté ženy v tmavě šedé kombinéze se zlatými kapitánskými prýmky na rukávech. Na rozlehlé přistávací dráze za jejími zády svítil bělostný trup raketoplánu číslo osm, s obrovitými červenými písmeny společnosti CA na mohutném trupu.

„Dobrý den, vážení diváci, mluví k vám kapitánka první třídy Müllerová. Jaký dnes platí řád pro předletovou přípravu zájemců o kolonizaci Nového světa? Jménem společnosti CA všechny prosím, dodržujte doporučenou soupisku osobních věcí a neberte si, prosím, nic, co v ní není vysloveně uvedeno. Usnadníte nám práci, odbavení a následnou přepravu. Děkujeme vám. Těm, kteří ještě neabsolvovali celní a zdravotní prohlídku, nebo se z nějakých důvodů ještě nerozhodli k tomuto životnímu kroku, připomínám, že poslední celní odbavení je zde na Centrálním letišti, a to dvacátého osmého srpna tohoto roku v dopoledních hodinách. Jako obvykle budou potom tito poslední zájemci přepraveni v jedenáct hodin raketoplánem společnosti CA i se svými zavazadly na základnu Měsíc a odtud pak přímo na kolonizační loď Tarpan, která obíhá na jeho čtvrté oběžné dráze. Ve vašem rozhodování vám přeji šťastnou ruku. Ode mne dnes všechno, předávám slovo zpět do studia.“

Pro změnu mi zase Leo Marek předvedl svůj zářivý úsměv.

„Kapitánka Müllerová mohla ještě dodat, že odpočítávání ke startu kosmické lodi Tarpan začíná devětadvacátého srpna a vlastní start, jak je už všeobecně známo, proběhne prvního září tohoto roku v šest nula nula středoevropského času. Tím započne velké sedmileté dobrodružství skvělých lidí v úžasné společnosti na báječné lodi s konečnou stanicí Nový svět, u čehož naše stanice CA a váš Leo Marek nesmí chybět! Těším se s vámi na příští a poslední pravidelný vstup před startem. Úspěšný den vám přeji já i společnost CA! A nezapomeňte! I vy se ještě můžete rozhodnout pro nový život v Novém světě! Do osmadvacátého srpna včetně loď Tarpan čeká i na vás!“

Ze stropního zásobníku jsem vytáhl čisté prádlo, novou kombinézu a Dezodor effervescens. Zatímco jsem se oblékal a tableta mi desinfikovala a čistila ústní dutinu, poslouchal jsem zprávy pro Východní římská dvě.

Nic moc.

Centrální vláda v Bruselu odeslala národním vládám prováděcí pokyny k řešení nedostaku pitné vody v některých regionech. Směrnice k provádění europolitiky národními vládami se pro tento měsíc stále neměnila.

Okraji Východní římská dvě se v ranních hodinách přehnala malá písečná bouře, která zasypala část Masarykova vnějšího okruhu.

Aktuální teplota dvacátého prvního srpna v sedm hodin patnáct minut ráno na povrchu okruhu byla třicet čtyři stupňů Celsia, nad zemí třicet, v podzemních prostorách konstantních dvacet.

Provoz na všech podzemních drahách v západních směrech byl omezen kvůli dočasnému energetickému výpadku, pro Severní římská čtyři byly doporučeny spoje přes Severní římská tři. Na Himalájských svazích dosáhl Ole Rylander v jízdě po jedné lyži rekordní rychlosti rovných dvě stě třicet kilometrů za hodinu a úplně nakonec to, kvůli čemu jsem poslouchal všechny ty pindy, abych to náhodou nepropásl, aby mi to nedej pámbu neuteklo. Mí štramáci Bílé krysy z Východní římská dvě dostali nakládačku od srabařů Pilotů ze Severní římská jedna. Trenér Krys Alf Rylander, bratr rekordmana Ole Rylandera, dostal před deseti minutami padáka.

Smůla. Takže zase nic. Zase běžný život v podřízenosti, opět žádný světlý zítřek na konci temného tunelu.

Zmačkal jsem tiket Tipasportu a vypnul obrazovku i základní bytový šum. Rázem mě obklopil všudypřítomný, nikdy nekončící hluk lidské činnosti. Pohledem jsem zkontroloval svou bytovou buňku a s pohotovostní agenturní ledvinkou u pasu jsem se vysoukal z buňky ven.

Zasunul jsem za sebou vstup, zapnul zabezpečovací systém a spustil se po skluzné tyči dolů do víru termitiště.

3.

Po celé délce spojovací chodby se z jednotlivých buněk soukaly nohy a zadky, hlavy a ruce, podle toho, jak to komu při opouštění stísněných prostorů vyhovovalo. Můj blok se tak jako každý den probouzel k životu. A stejně jako každý den mi to příšerně lezlo na nervy. Rok od roku, den ode dne, hodinu od hodiny. Ještě než jsem svižným krokem dostihl stravovací automaty na konci chodby, měl jsem v sobě jeden Sentilex.

Jako každé ráno jsem si za desetník načepoval do kelímku čaj a za další desetník vyfasoval Kertleho sušenky s náplní. A tak jako každé ráno jsem konstatoval, že plněné jsou stejně mizerné jako ty bez náplně, což svědčilo o veliké dovednosti Kertleho sušenkového koncernu.

Dopil jsem a dožvýkal. Obal i s kelímkem jsem zasunul do recyklátoru a s davem šedivých a pomačkaných tváří vystál frontu na jeden z výtahů bloku K, spojujících jednotlivé sektory s podzemím. Dvě stě pater nade mnou absorbovala obrovitá ochranná kupole sluneční paprsky a koncentrovala je do mohutné centrální šachty, v níž šuměly eskalátory, kvílely výtahy a hlučely tisícové davy lidí. Kousek ode mě propukla obvyklá ranní rvačka o místo ve frontě na výtah. Už jsem si myslel, že dnes na ni nedojde. Jeden Sentilex na tohle nestačil. Sáhl jsem do levé pažní kapsy kombinézy a vzal si další. Než na mě přišla řada a než jsem se snesl nějakých padesát pater do podzemí, cítil jsem se díky němu uvolněný a lehký jako pták.

Na nástupišti bylo mých spoluobčanů tolik, že se šimrali řasami po zátylcích. S pomocí svalnatých a upocených nacpávačů se jimi postupně plnily beznadějně nacvakané vagony podzemní dráhy. Přidal jsem se k nim.

Měl jsem štěstí. Souprava zůstala bez proudu pouze jednou a ne déle než šest minut. Nikdo mi nevrazil kudlu do břicha, ani nezlomil ruku, dokonce mě ani neokradl. Za necelých třicet minut se mně podařilo vystoupil ve stanici Hattin, která se nachází přímo pod základy našeho bloku. Čtyřicet pater jsem s pomocí výtahu zvládl hravě. Přesně v osm padesát jsem vystoupil v sektoru se spoustou dveří vyzdobených spoustou firemních nápisů. Jedny z nich, na dohled od výtahu, vítaly příchozí roztomilým světélkujícím sloganem

DETEKTIVNÍ AGENTURA SELIM

SPECIALIZACE: PÁTRÁNÍ PO POHŘEŠOVANÝCH

POSLOUŽÍME

NEŽVANÍME.

Přejel jsem prstem po analyzátoru DNA a otevřenými dveřmi vstoupil do ráje.

4.

V našem plasto-anatomickém křesílku na mě netrpělivě čekala práce. Za svou praxi jsem už viděl pěknou řádku škaredých bab, ale tahle by vyhrála i soutěž o šeredného chlapa. Byla to obstarožní metráková vazba tvaru desintegrátoru odpadků a z nosu jí trčely chlupy. Ozvala se nejhlubším basem, jakým kdy ženská promluvila.

„Vy jste Holy? Skočovská. Mluvila jsem už s vaším šéfem a tvrdnu tady věčnost, takže radši nechám nějaký ty zdvořilostní kecy stranou a hnedle bych jako vybalila vo co de. Co vy na to?“

„Jistě,“ souhlasil jsem s náznakem nadšení.

Bez otálení proti mně vytrčila pěst a rozevřela dlaň. Uprostřed plochy pro minigolf trůnila dárková plastiková krabička. Byl jsem zvědav, co v ní kromě golfových holí může být. Vzal jsem ji a rozevřel. Na podložce si hověl obyčejný upomínkový krystal, jakých jsem za svůj život viděl stovky, ne-li tisíce. Můžete si ho nechat udělat kdykoliv, kýmkoliv, včetně pouličního automatu, chcete-li někomu udělat radost.

Vylovil jsem z náprsní kapsy mobil a krystal do něj vložil.

Z obrazovky se na mě v zápětí zakřenila mužná tvář něco mezi třiceti až čtyřiceti lety. Patřila černovlasému ramenatému krasavci, kterému většina ženských zobe z ruky, ale vyzařovalo z něj něco, co mě nějakým zvláštním způsobem nepříjemně iritovalo. Ozval se sametovým mužným barytonem.

„Vše nejlepší k tvým dvacátým osmým narozeninám, bejby. Ať jsi pořád sexy a tak, však víš, co tím myslím. Jsem tvé slunce, bejby a jenom ty ke mně můžeš napřáhnout svý něžný ruce a nasávat mou energii, kterou ti vždycky rád dám a která tě dycinky postaví na nohy, bejby. Chci ti taky říct, že se čím dál víc těším na ten okamžik, kdy budeme spolu navždy.“

Tohle jsem si mohl poslechnout kdykoliv. Vypnul jsem to a tázavě jsem Skočovské pohlédl do očí. Byla v nich taková hloubka, že bych si v nich mohl kdykoliv smočit špičky palců u nohou.

„To byl Jerry Horváth. O krystal požádal váš šéf, to jako pro případ, že by úřední identifikační portrét byl starej. Všechno, co je třeba, jsem mu už řekla. Vás jsem chtěla jako vidět proto, abych se ujistila, že to nezvoráte. Snad ne,“ řekla zadumaně, ale měl jsem dojem, že to plácla jen tak, aby to už měla z krku. Nicméně jsem se potěšeně zazubil, přesně podle agenturních Vnitřních instrukcí pro styk se zákazníkem.

Dost namáhavě se zvedla, přistoupila ke mně těžkotonážním krokem a položila mi svou ručku na rameno. Myslím, že by jí nečinilo zvláštních potíží mi zlomit klíční kost, kdyby chtěla.

„Chvátá to. Když do konce tohodle tejdne zjistíte, co s dotyčným je, objeví se na vašem osobním kontu šest tisíc eur. Jako rovnejch šest táců, nezdaněnejch, pane Holy. Soukromě, mimo vaši firmu a jen pro vás. Řekněme jako taková cílová prémie. Takže za ty prachy byste se měl, podle mě teda, jako setsakra snažit,“ řekla bezbarvě, a když to říkala, dívala se mi kamsi přes rameno a já měl chviličku intenzivní pocit, že to říká děsně nerada, a že mi tu možnost, získání těch peněz, nějak nepřeje.

Nicméně jsem její slova potěžkal. Potěžkal a zašustil s nimi. Vážila tolik jako moje půlroční mzda, kterou mi Selim za mé služby velmi uvážlivě posílal na mé konto v Erste Bank.

„Jo. Mám jako číslo vašeho mobilu,“ řekla. „Budu vám každej den volat jak jste jako daleko. Tak já už musím.“

Vypochodovala ven. Nechala za sebou otevřené dveře a čpavý pach potu. Neřekla, co musí, ale venku žádné toalety nebyly.

Vytáhl jsem krystal z mobilu, dal jej zpátky do pouzdra, obojí zastrčil do levé náprsní kapsy a vyšel na spojovací chodbu. V automatu jsem si za desetník načepoval C-Colu a vypil ji na ex. Pot mi stékal mezi lopatkami a nepříjemně tam svědil. Výkon klimatizační soustavy agentury stál za starou belu.

Kelímek jsem hodil do recyklátoru, prošel chodbou a zastavil se před dveřmi s nápisem

ŘEDITEL AGENTURY SELIM :

MUHAMAD SELIM

NEKLEPAT

NEVSTUPOVAT BEZ VYZVÁNÍ.

Důkladně jsem zaklepal a vstoupil.

5.

Svítil pleší za svým bordelářským stolem. Měl tam kupodivu slušný chládek a dělal si jakési záhadné poznámky do titěrného bločku. Mohl to být klidně seznam odpoledního nákupu, soupiska špinavého prádla do prádelny nebo námět k daňovému přiznání a u všeho by se tvářil stejně důležitě. Nechal mě schválně pět vteřin stát, než laskavě zvedl hlavu. Potěšeně jsem zaregistroval, že má velmi pěkně oteklou levou tvář a elegantní pytlíky pod očima. Selimka zase zlobily zuby. Kdybych byl věřící, viděl bych v tom spravedlivý prst boží.

„Čo je,“ zašišlal nevrle.

„Klientka Skočovská, šéfe.“

Delší dobu si rozmýšlel co, a hlavně jak, mi má vlastně říct. Pak rozprostřel své mocné tělo v křesle, složil dlaně na panděru a zatočil si mlýnek buclatými palečky.

„Klientka Skočovská je tajuplná dáma. Neřekla kde bydlí a co dělá. Nepředložila žádné dokumenty, které by potvrdily její totožnost. Fovmálně bych to teda neměl bvát,“ zahuhlal Selim a opatrně zašmejdil jazykem tam, kde jsem radostně tušil zdroj jeho utrpení. Našel ho a zaškaredil se.

„Jenže?“ povzbudil jsem ho.

„Měla mergle a platila hotově,“ řekl Selim a já chápavě přikývl. To, co by Selimek neudělal pro penízky, by se dalo hravě spočítat na ruce s jedním prstem.

„Z nějakých důvodů hledá nějakýho chlapa, a jak jsem už řekl, má prachy. A protože je má a je z nich ochotná pustit chlup, uděláme radostně to, co ona chce, a nebudeme si klást žádné pitomé otázky, zvláště, když si to náš klient nepřeje. Ostatně známe náš agenturní slogan,“ uzavřel Selim a pustil Kámoše.

Obrazovka zazářila a já si všiml, že je vyšperkovaná zbrusu novým nápisem, který si Kámoš musel, samozřejmě jak jinak než za trest, natisknout sám:

POČÍTAČ JE BLBEC, KTERÝ ŘADÍ NULY A JEDNIČKY.

Pod ním zdaleka menší, ale dobře čitelná iniciativní Kámošova odpověď:

TEN, KDO MU DAL VLASTNÍ INTELIGENCI, JE JEŠTĚ VĚTŠÍ.

Nevěděl jsem, co si ti dva zase udělali, ale rozhodl jsem se, že se do toho plést nebudu.

„Dobrý den,“ pozdravil Kámoš svým hrčivým tenorkem.

„Ahoj,“ odpověděl jsem, zatímco Selim zarytě civěl na ten maličký, ale dobře čitelný nápis.

„Tak jak jste dnes připraven do pracovního procesu, pane?“ pokračoval Kámoš a Selimovi naskočily boule za ušima.

„Hele. Nech si ty kecy na taneční a vybal základní data Jerryho Horvátha, která jsem ti zadal,“ vyjel nevrle.

„Ano, prosím. Ústně, nebo písemně? Na krystal nebo na papír?“

„Písemně a na papír, Kámoši. Buď tak laskav,“ požádal jsem zvlášť slušně a bavil se tím, co to dělá se Selimem.

„Prosím!“

Tiskárna zapředla a bylo to hotovo. Selim Kámoše mstivě vypnul a utrhl záznam. Rychle jej přelétl očima a pak mi ho hodil přes stůl.

Byl to opravdu jen základní záznam, prostinký až hrůza.

OBJEKT: Jerry Horváth

PŘIDĚLENÉ RODNÉ ČÍSLO: 6007296001115 BM

NAROZEN: nezjištěno-nalezen 29. 7. -60 katastr Východní II kostel svatý Jakub

MATKA: neznámá

OTEC: neznámý

ADOPCE: nezdařena

VÝCHOVA: Dětský domov O’Brien, Východní II 550 Třída, Blok C 13

VZDĚLÁNÍ: Základní ukončené

ZAMĚSTNÁN: 77-84 nezaměstnaný, 84-85 úklid města, 85-88 nezaměstnaný, 88-90 stanice Brün prodejna Königswasser, od r. 90 zaměstnanec firma Spolehlivý Rudi Východní II Třída 51 Blok AG-1010/121 -dosud

STAV: ženatý od r.84, s Elizabeth Horváthová 1255605750 BG, 1 dítě-dcera Elisabeth Horvátová 2455822167C Vychodní II Třída 34 Blok 14AC byt l20640

BYDLIŠTĚ: od r 88 hlášeno přechodné bydliště Vychodní II Třída 1 Blok VC – BB 1357/1

TRESTÁN: ne

DROGOVÁ ZÁVISLOST: evidence zrušena od r. 82, není nyní trvale evidován

ZDRAVOTNÍ STAV:103 A dle klasifikačního seznamu chorob – porucha imunity třídy III B středně těžká t. č. v remisi, není pojištěnec, není t. č. trvale sledován v žádné ambulanci

ZDRAVOTNICKÁ ZAŘÍZENÍ: nebyl do dnešního dne přijat včetně

MÁRNICE: do dnešního dne nebyl přijat včetně

POLICIE: není v řízení

VYCESTOVÁNI MIMO ZEMI: nevycestoval

ŽIJÍCÍ PŘÍBUZNÍ: nemá

POČET VARIANT POHŘEŠOVANÉ OSOBY: při dosavadních faktech 18. CHCETE JE SLYŠET?

P-S. KDYŽ ZUBY NEBOLÍ, JE TO NORMÁLNÍ. KDYŽ ZUBY BOLÍ, JE TO NENORMÁLNÍ. JE TEN, CO HO BOLÍ ZUBY, NORMÁLNÍ? JE TEN, CO HO BOLÍ ZUBY, NENORMÁLNÍ?

Pod zprávou trůnila dosti stará fotografie Jerry Horvátha, přesně taková, jaké se pořizují na identifikační průkazy ve fotoautomatech za 10 centů. I já mám takovou a vypadám na ní jako pacient uzavřeného psychiatrického oddělení těsně před záchvatem. Porovnal jsem ji v duchu s tím, co mi nabídl krystal Skočovské, a zdálo se mi, že mohu mít za to, že jde o jednu a tutéž osobu. Možná by bylo zajímavé si poslechnout varianty pohřešování, které nabízel Kámoš, ale bylo mi jasné, co Selim odpoví. A taky to nahlas řekl.

„Každý zatracený zapojení počítače mě stojí prachy, Holy. My se zatím pouze orientujeme. Dost možná, že chlápek dřepí ve svým kvartýru a trucuje. Co se týká variant Kámoše, ta první zní spálen ve spalovně městských odpadků, ta druhá rozpuštěn v kyselině. Bolí mě děsně zub. Od předvčerejška jsem nezamhouřil oko. Odpoledne mě čeká resekce. Budou mi to řezat, kdyby třeba někdo nevěděl, co to je. Bude mě to bolet. Takže ať mě teďkonc nikdo radši moc nesere,“ zavrčel Selim.

Kdo vrčí, může i kousat. Pokrčil jsem rameny.

„Co teda navrhuješ, šéfe?“

„To čo dyčky a ža čo tě platím,“ zašišlal jedovatě s jazykem pátračem v okolí zubu. „Použít nožičky. Dycinky nožičky, dyž si blbej počítač neví rady. Proběhni se, posbírej drobty, a až budeš hotov, vysypeš mi je tady na stůl a já si je přeberu. Jako Popelka, Holy. Jasný?!“

Spolkl jsem otázky, zprávu z Kámoše si zastrčil do pravé náprsní kapsy kombinézy a vypochodoval ven. Na městském orientačním plánu jsem si vyhodil Horváthovo přechodné bydliště Východní římská dvě Třída 12 Blok VC a taky jeho pracoviště ve Východní římská dvě Třída 51. Jednoznačně byla blíž Třída 12. V tuhle chvíli se nacházela od špic mých Pumex nějakých pětadvacet kiláků vzdušnou čarou, podzemkou o kapánek víc. Na poměry ve Městě to bylo co by kamenem dohodil.

Když jsem se snášel v narvaném výtahu do podzemí, proplouval jsem se v duchu slíbeným balíkem klientky Skočovské. Jako plavec v bazénu. Byl to náramný pocit.

6.

Bydlení ve Městě je dost problematická a nákladná záležitost a sehnat ho je velké umění. Asi jedno až dvě procenta obyvatel patří mezi astronomické pracháče, co mají dům s bazénem někde v Rezervaci, k tomu vrtulník a všechny náležitosti, které k těm prachům patří. Tak deset procent velikých pracháčů vlastní byt o různém počtu obytných místností v noblesních čtvrtích Města. Dvacet procent dosti velkých pracháčů má byty pronajaté v různě drahých pronájmech dle solventnosti a lukrativnosti svých zaměstnání. Všichni výše zmínění šťastlivci mají společné to, že mohou ve svých příbytcích chodit vzpřímeně. Padesát procent obyvatel, mezi něž patřím kupříkladu já, se pohybuje po kolenou v bytových buňkách první až páté kategorie, lišících se od sebe výškou stropu, vnitřními rozměry, vybavením a dosažitelností hygienického zařízení. Zbytek do počtu jsou bezdomovci, kteří propadli řídkou záchrannou sociální sítí Města, mohou se pohybovat jak chtějí, ale nemají, bohužel, trvalou střechu nad hlavou.

Dvanácté patro bloku VC bylo někde mezi touto poslední skupinou nešťastníků a bytovými buňkami té nejhorší kategorie, jaké kdy Město mohlo vlastnit. Mohlo se klidně psát s dvojitým WC. Všude vládl nepředstavitelný svinčík a bylo to tam cítit podobně jako na městských akutních záchodcích. Kam oko dohlédlo, byly zdi i vstupy do buněk vylepšeny sprejerskými značkami a obrazci, tak jak se postupně vylíhly v několika generacích zfetovaných palic. Odpadků bylo všude tak nastláno, jako by k tomuhle svinstvu naváželi ještě další z jiných částí Města. Čas od času se do toho čurbesu zřejmě ještě někdo vymočil, vykálel a vyzvracel, aby to mělo lepší šmak a měkčí došlap. Opravdu pěkné bydlení. Horváth byl buďto pěkný šetřílek, anebo jeho finanční situace nebyla nejskvělejší.

Dalo to chvíli hledání, ale nakonec jsem se tím sajrajtem do půl lýtek probrodil k buňce číslo BB l2357. Vstup do ní se ničím nelišil od vstupů do sousedních buněk. V signalizačním rohu jasně svítila zelená známka. Říkala všem, aniž by někdo musel upalovat do centrální evidence, že nájemník má všechny platební povinnosti do konce měsíce řádně splněné.

Stiskl jsem bytový alarm.

Ještě a ještě.

Mohl jsem si to ušetřit. Jak se dalo čekat, nikdo nereagoval.

Sjel jsem dvanáct pater dolů a dvacet minut hledal chlapa, který patřil k ostraze bloku. Trvalo další půl hodiny a pět eur, než jsem ho přesvědčil, aby se mnou opět vyjel těch dvanáct pater nahoru a bytovou buňku otevřel. Mumlal při tom cosi o porušování soukromí, lidských právech a osobním riziku, které právě podstupuje, ale další prachy už ze mě nevymámil.

Ne. Mrtvola Jerry Horvátha v buňce nebyla. Kromě po podlaze poházených obalů z mých oblíbených Kertleho sušenek s náplní byla prázdná, jak jen bytová buňka může být. Za chabých protestů obránce lidských práv jsem vlezl dovnitř, zběžně vše prohlédl a v plném odpadkovém koši našel cosi, co vypadalo jako použitý papírový kapesník. Z levé lýtkové kapsy jsem vytáhl plastové pouzdro na sběr stop se soupravou na určení DNA, ten použitý kousek papíru do něj dal a pouzdro strčil zpět do kapsy. Instrukce agentury Selim jsou jasné, protože:

JEDEN NIKDY NEVÍ.

Ten venku si nad mým počínáním odplivl. Co si myslel o mé činnosti mi ale bylo srdečně jedno.

Takže nic. Nebo skoro nic.

Poděkoval jsem za ochotu, chlápek za mými zády bytovou buňku úlevně zase zavřel a já se opět přemístil do stanice podzemní dráhy. Na plánu města jsem si vyvolil padesátou první třídu, Blok AG, kde ve sto dvacátém prvním patře, v jedné úhledné kanceláři, měla sídlit firma Spolehlivý Rudi, v níž měl být podle Kámoše hledaný Horváth dosud zaměstnán. Spolu s ostatními spoluobčany jedoucími tím směrem jsem se nechal nacpat do vagonu a přitom myslel na to, že Horváth měl do konce měsíce v bytové buňce zaplacený nájem. To znamenalo, že ještě bezmála dva týdny mohl využívat dobrodiní a bezpečí čtyř stěn a ještě se k tomu mohl ve volných chvílích brouzdat po spojovacích chodbách v nádherně uleželých odpadcích. Podle toho, jak byla buňka do mrtě vyklizená, vše nasvědčovalo tomu, že si náš pohřešovaný tuto rozkoš odepřel zcela vědomě a promyšleně. Otázka zněla, jestli také dobrovolně.

7.

„Tady úklidová firma Spolehlivý Rudi, divize pět. Á, to jste vy, dvojko. Ne, dvojko. Netěsnost v palivovém systému, uniká vodík. Ale už se to spravuje. Ano. Včerejšek jsme zvládli bez problémů. Jistě, dvojko. Stačí říct, dvojko. Zaznamenávám si. Východní římská dvě, stopětadvacátá třída, blok FJ, vchod sedm, patro dvě stě patnáct, byt dvanáct set pět, inženýr Ivo Simon. Pětadvacátého tohoto měsíce. Jistě, spolehněte se. Mám zaznamenáno. Povede to jako obvykle Martel. Konec.“

Okna ve sto dvacátém prvním patře bloku AG netěsnila a v náporech větru vydávala táhlý tenký tón. Šel mi na nervy stejně tak, jako ta afektovaná, asi čtyřicetiletá bréca s tmavě modrým přelivem na hlavě, co si držela u ucha červený mobil a přitom nespouštěla oči z obrazovky počítače, na kterou jsem já ze své pozice neviděl. Na pracovním stole, co by směle mohl být přístávací plochou pro vrtulníky, měla ceduli, na které stálo, že jednám s Martou Jonescu, ředitelkou firmy a současně vedoucí divize 5. Ředitelka, možná sama sobě sekretářka, úkolářka, personální pracovnice v jednom a kdovíco ještě, přebírala během chvilky tři hovory a zaznamenávala zakázky. Úklidová firma Spolehlivý Rudi byla na roztrhání. Stál jsem před tím velestolem jako blbec na přehlídce a čekal, až se mi dostane odpovědi na otázku, kterou jsem do té místnosti položil asi tak před pěti minutami.

Konečně se na mě pořádně podívala.

„Šrumec. To víte, práce. Na koho že jste se to ptal?“

„Jerry Horváth,“ zopakoval jsem trpělivě.

„Proč vás zajímá?“ Oči za skly zajiskřily tak, že by se od nich dal zapálit doutník, kdybych nějaký měl.

„Naše agentura na něj převzala zakázku jako na pohřešovaného. Rutinní dotaz,“ vysvětlil jsem.

Skla brýlí pohasla.

„Takže hledán detektivní agenturou Selim jste říkal, že? Hm. To jsou mi věci. Takže ano. Jerry Horváth je u nás zaměstnán, nebyl s ním doposud přerušen pracovní poměr, ale chystáme se k tomu,“ řekla a palcem a ukazováčkem s pěstěným nehtem si jemně promnula svůj erotický spodní ret.

„Pročpak? Co provedl, chlapec?“ zeptal jsem se a zadíval se na stěnu za její načesanou hlavou. Skvěl se na ní firemní poutač, který každému, kdo o to jenom trochu stál, vyprávěl jednu hezkou pohádku. V té pohádce byla spojovací chodba, která jako by z oka vypadla spojovací chodbě před Horváthovou BB buňkou bloku VC, a v ní se po kolena v odpadcích šťastně křenil úhledný chlapík v rudé kombinéze. Na místě zhruba odpovídajícím levé prsní bradavce mu zářil úžasný firemní znak: zlaté velké písmeno S, do kterého bylo umně vpleteno zlaté písmeno R. Chasník držel v rukách opatřených bílými pracovními rukavicemi velevýkonný turbovysavač, který si právě v ten okamžik na tom okolním borčusu pochutnával. Nápis v horním rohu sliboval, že Spolehlivý Rudi uklidí a vysterilizuje cokoliv, kdekoliv a kdykoliv v rekordně krátkém čase či na počkání.

„Přestal totiž chodit do práce,“ řekla uvážlivě.

„Odkdy, prosím?“

„To bych se musela podívat.“

Opřel jsem se oběma rukama o její stůl a naklonil se k ní. Ovinula mě omamná vůně těžkého parfému, z jehož síly mi plíce vypověděly službu.

„Udělejte to, prosím,“ zasípal jsem a z posledních zbytků vědomí vykouzlil ten nejúžasnější dopolední úsměv, jaký se mi v poslední době podařil. S povzdechem mrkla do počítače a jak jsem tušil, příliš to nebolelo.

„Sedmého srpna tohoto roku se už neobtěžoval přijít do práce.“

„Důvod? Víte o tom něco víc?“

Zavrtěla hlavou.

„Mohl bych mluvit s někým, s kým se na pracovišti stýkal?“

„Tohle není vysloveně týmová práce. Není stanovena stálá parta, která společně vyjíždí. Je to dáno povahou nasmlouvané práce. Tím chci říct, že pochybuji, že měl v naší firmě někoho, s kým by se stýkal nějak blíž.“

„Stačilo by mi třeba jméno někoho, s kým pracoval naposled,“ zkusil jsem. Za zkoušku jeden nikdy nic nedá.

„Firma nedává adresy ani jména svých zaměstnanců. Je to součást naší strategie. A teď mě, prosím, omluvte,“ řekla Marta a obrátila pozornost k počítači.

Po krátkém uvážení jsem vytáhl padesát eur a položil je před ni na stůl. Myslel jsem se sevřeným žaludkem na to, zda-li tohle Selim vezme jako nutný výdaj.

„A co teď?“ zeptal jsem se.

Zvedla oči, podívala se na mě, pak na bankovku a zase na mě. Světe, div se, usmála se. A byl to docela přátelský a shovívavý úsměv.

„Vydělávám tady velice slušné peníze. Vydělávám je tady dost dlouho a doufám, že ještě dlouho budu. Opravdu na tom nejsem finančně tak mizerně, abych sbírala drobné. A teď mě laskavě omluvte, mám další práci.“

Vzal jsem si s jistou úlevou své krásné peníze a opustil kancelář Spolehlivého Rudiho.

Ve dveřích jsem se málem srazil s pidižvíkem.

Měl velice pečlivě pěstěnou zrzavou bradku s několika umně vpletenými bílými perličkami a směšnou červenou čapku na hlavě. Nikdy jsem podobnou neviděl. Vpředu měla veliký kšilt a vzadu dva střapce s rolničkami. I s ní na hlavě mi sahal sotva pod bradu. Překvapeně ke mně vzhlédl a pak dost nerad poněkud ustoupil stranou, abych mohl projít. Jak mi tak nadšeně uhýbal, rolničky na té jeho šaškovské čapce tichounce a vesele cinkaly.

„Pojď dál, Marteli. Máme tu další práci,“ uslyšel jsem mazlivé vábení Marty a Martel se natotata prosmykl kolem mě, hbitě jako městský potkan, a svižně za sebou zabouchl. Přiložil jsem ucho na dveře, ale neslyšel jsem nic krom potěšeného Martina juchání. Rozumět z toho nebylo jedinému slovu. Dvojka M plus M se prostě setkala na malé dopolední téte a téte.

Zašel jsem na konec chodby k výtahu, opřel se o zeď a čekal. Dost dlouho. Stačil jsem si na svém mobilu zahrát skoro celou Černoděrnou civilizaci stupeň obtížnosti dvě.

Jemné cinkání jeho rolniček jsem uslyšel dřív, než se objevil v dohledu. Zářil jak vánoční stromek. Dát mu stříbrný skafandr, mohl by z fleku nahradit jednoho šťastného kosmonauta na jisté reklamní kampani společnosti CA.

„Dobrý den, Marteli. Jak jde život?“ zeptal jsem se, když mě zasněně míjel.

Málem ho to porazilo.

„Kurva, to sem se teda lekl, ty kreténe,“ řekl fistulkou a hbitě vrazil ruku do kapsy své rudé kombinézy. Mohl v ní mít růženec, nervově paralytický sprej, šikovnou kudličku nebo ještě něco horšího.

„Promiňte. Nechtěl jsem vás polekat. Omlouvám se,“ řekl jsem rychle a co nejsmířlivěji. „Mohl bych se vás na něco zeptat?“

„Ne.“

„Jerry Horváth. Znal jste se s ním?“

„Slyšels, co jsem řek, debile. Rozumíš lidský řeči, kreténe, nebo ne? Řekl jsem jasně, ne, ty hňupe. A ne, ty zmrde, znamená ne,“ vysvětlil mi Martel a připomněl mi tím Richarda, mého starého kámoše, na kterého se člověk může kdykoliv obrátit o pomoc, pokud má ovšem peníze.

„Promiň. Myslel jsem, že když sis před chvílí tak hezky poklábosil s Martou, že budeš řečnější.“

„Vyser si voko,“ řekl Martel a zakvedlal rukou v kapse.

Stále jsem nevěděl, co v ní drží, ale neměl jsem nejmenší chuť se s tím seznamovat. Ukázal jsem mu vztyčený prostředník a vecpal se do výtahu. Díval se nenávistně, jak se za mnou zavírá vstup a ježily se mu u toho ty jeho pěstěné zrzavé vousy na bradě. Ve firmě Spolehlivý Rudi jsem prostě neměl štěstí.

Na cestě k podzemce jsem si zrekapituloval nové informace a přidal je k těm, které jsem se dozvěděl předtím. Suma sumárum z nich vyplývalo, že Jerry Horváth sedmého tohoto měsíce, tedy v pondělí, nepřišel do práce, což bylo do dneška bratru čtrnáct dní. Pátého srpna v pátek ovšem Horváth ještě v práci byl. Něco se tedy přes víkend mezi pátým a sedmým srpnem stalo. Něco, co přimělo Horvátha, aby si pečlivě sbalil své osobní krámy a pak ve vší tichosti zmizel. Nebyl jsem z toho zvlášť moudrý.

Bylo na čase se podívat po Horváthově rodině a zjistit, proč se od ní Horváth odstěhoval.

8.

Blok AC na třídě 34 byla mohutná, tmavě hnědá omšelá stvůra ze všeho nejvíc připomínající aztéckou pyramidu. Po obvodu toho archaického monstra byla v pravidelných intervalech přilepena letiště slunečních kolektorů, takže ve výsledném efektu blok připomínal obrovitého kosmického brouka z kreslených dětských seriálů Tuta a Pluta. Jak dalece ty články ještě fungovaly a do jaké míry zajišťovaly energetickou samostatnost bloku, byla otázka, na kterou by mi možná dala odpověď bloková správa. Do mého případu by však větší jasno nevnesla. I když to muzeum zašlé bytové architektury minulých generací působilo zvenčí dost nepřívětivě, ze zkušenosti jsem věděl, že bydlení v těchto bytech patří k jedněm z nejpohodlnějších a zdejší byty si již řadu let drží čelní postavení na realitních burzách Města, co se cen týče. Horváth byl tedy spořílek, vyhrál ve Sportce, anebo měl v životě kliku s výběrem manželky.

Minul jsem tiše předoucí dezintegrační kontejnery přetékající domovním odpadem a namířil si to ke vchodu s číslem l4. Početná parta puberťáků v oranžových kombinézách se bavila tím, že nedaleko vchodu soutěžila ve skoku vysokém a při té příležitosti rozbíjela kovovými tyčemi sluneční kolektory. Bylo moudré se jim velikým obloukem vyhnout, aby je nenapadlo si svou jednotvárnou činnost nějak zpestřit. Spolu s asi třiceti lidmi jsem prošel úsporně osvětleným vestibulem, nacpal se do výtahu pomalovaného výjevy z tajů lidské anatomie a řekl si o patro sto dvacet. Cesta trvala sto dvacet let. Zcela jasně to vypovídalo o tom, jak to s energetickou samostatností bloku vlastně je.

Ve sto dvacátém jsem se z výtahu prodral ven a rozhlédl se. Běžná spojovací chodba, jakých jsem už za svůj život viděl tisíce, s nefungujícími směrovými ukazateli a silně redukovaným osvětlením. Tušil jsem, které šikovné a nenechavé prsty se na tom asi podepsaly.

Byt číslo 640 jsem našel poměrně snadno. Jeho dveře se prakticky skoro vůbec nelišily od dveří sousedních bytů. Byly opatřeny úředně ověřenou vizitkou. Stálo na ní:

BYT l20/640

ELISABETH HORVÁTHOVÁ sen. – JERRY HORVÁTH – ELISABETH HORVÁTHOVÁ jun.

Kus pod vizitkou, tak na dosah dětské paže, vyškrábal nějaký kuliferda ostrým předmětem cosi, co vypadalo jako čtyřnohý mravenec. Stejně tak to mohla být kosmická sonda základny Mars nebo nějaká sprosťárna. V dětské fantazii aby se čert vyznal.

Zmáčkl jsem bytový alarm a postavil se k videotu tak, aby se majitelka bytu nezakuklila dřív, než s ní prohodím slovíčko. Mačkal jsem alarm střídavě všemi prsty asi tak deset minut, než mě to přestalo bavit. Pak jsem jen tak, podle agenturních zvyklostí, vzal dveře vedle dveří, byt vedle bytu po celé délce spojovací chodby, až jsem zase skončil u těch, u kterých jsem začal. Má okružní cesta netrvala ani pět minut a nikdo v tuto dobu nepřijímal.

Položil jsem ucho na výplň Horváthovy fortny a měl jsem pocit, že zevnitř slyším nějaký šramot. Jenže taky se mi to mohlo zdát. Zvuky se v těchto domech šíří naprosto nepředvídatelnými cestami. Přejel jsem prsty venkovní bezpečnostní kování. Kupodivu jsem nedostal ránu. Jen se ty moje prsty poněkud ochladily, jen se poněkud otřely o tu vlídnou vnější slupku chránící v dnešních dobách prchavé lidské bytí. Prohlédl jsem ty dveře velepečlivě, ale nikde jsem nenašel ani mikrostopy po násilném vniknutí.

Sáhl jsem do firemní ledvinky a vylovil Minitest, abych si ověřil, jaký že typ bezpečnostního jištění ty dveře mají a zda-li je stále v chodu, když tu se za mými zády cosi šustlo a vzápětí se mi něco docela slušně zarylo do levé lopatky.

Otočil jsem hlavu a podíval se.

Byl to prastarý dědek v ušmudlané hnědé pracovní kombinéze. Levou rukou se opíral o kovovou berli a v pravé držel rychlopalnou dvaadvacítku. Teď mi s ní mířil přímo mezi oči. V těch svých, obklopených sítí vrásek, měl utahanou lhostejnost. Znal jsem ten pohled. Ani na okamžik jsem nezapochyboval, že to do mě napálí, kdy si řeknu.

„Dobrý den, mladý muži,“ ucedil.

„Dobrý den,“ odpověděl jsem slušně.

„Zdá se, že byste se rád dostal dovnitř.“

„To ani ne. Jen tady zvoním tak půl hodiny, ale nikdo neotevírá.“

„Patnáct minut,“ řekl a pozorně se na mě zadíval. Ve tváři měl teď napjatý výraz a mezi pootevřenými rty mu kmital jazyk jako ještěrce v zoologické zahradě.

„Dostat se dovnitř by dalo dosti práce. Je to zámek King-DNA. Kdo jste, prosím?“

Pod pečlivým dohledem jeho pistolky jsem z náprsní kapsy vylovil placku agentury Selim a podal mu ji. Byla bytelná, v poutavých barvách vyvedená, měla všechny náležitosti včetně emblému děda Vševěda v dolní třetině. Co se reklamy týče, byl Selim machr.

„Špatně na to vidím. Vy jste díler?“

„Ne. Soukromý detektiv Agentura Selim druhá Východní. Hledám majitelku tohoto bytu a rád bych s ní mluvil.“

„O čem?“

„O jejím manželovi.“

Vrátil mi mou nádheru a já ji zase zastrčil do kapsy.

„Máte Sentilex?“ zeptal se tiše.

„Občas.“

„Vařený, nebo čistý?“

„Čistý,“ zkusmo jsem ho navnadil.

Lstivě se rozhlédl na všechny strany, pak zastrčil pistolku za pás.

„Jestli máte u sebe čistý Sentilex a zájem o pana Horvátha, mohli bychom si u mě trošku pohovořit. Co vy na to?“ navrhl chtivě.

„Proč ne,“ souhlasil jsem.

Přešel jsem za jeho klapající berlí deset metrů chodby a díval se, jak otevírá dveře s vizitkou

BYT l20/647

ERICK MALONEY

Když jsem za ním vstupoval dovnitř, prohlédl jsem si jen tak ze cviku zámek. Byl to stařičký FAB-BOX. Napadlo mě, že kdyby měl někdo zájem, dokázal by jej otevřít dobře mířeným plivnutím.

9.

Ocitl jsem se v páchnoucím skladišti. Zatímco za mými zády si bezpečnostní zámek notoval svůj oblíbený popěvek, rozhlédl jsem se kolem.

Vzdor tomu, že v tom úzkém prostoru, zastavěném primitivními regály, byly až ke stropu napěchovány nejrůznější krabice a bedýnky, co vesměs vydávaly pach plísně a tlení, věděl jsem od prvního okamžiku, že tohle je ten byteček, co vídávám ve svých horečnatých snech. Udělalo se mi poněkud mdlo. Připočetl jsem to krátkodobé, ale o to intenzivnější závisti.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Štvanice.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.