josef könig

CHATA 1879

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

© Josef König, 2020

Cover © Kreativní bojovníci s.r.o., 2020

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2020

www.nasenakladatelstvi.cz

www.facebook.com/nakladatelstviomega

ISBN 978-80-277-0531-3 (ePub)

ISBN 978-80-277-0532-0 (mobi)

josef könig

CHATA 1879

obsah

dnes vol. 0

příjezd

pět slečen

první sezení

probuzení

dnes vol. 1

dnes vol. 2

bonus

Kniha vznikla na základě

skutečných událostí,

které si pamatuji!

„Nic si nepamatuješ, a to, co si pamatuješ,

bylo ve skutečnosti úplně jinak, takže

se to vlastně ani nestalo.”

(moje skvělá trpělivá žena, které věnuji tuto knihu)

dnes vol. 0

Třiačtyřicet tisíc za deset let.

Plynuly měsíce, kdy se tahalo více. Řekněme stres. Vlastně je v pořádku hodit to na něj. Rozchody, příchody, výpovědi, vyhazovy, návštěvy protialkoholní léčebny a jiné životní společenské radosti. Občas se udály měsíce, kdy se tahalo méně, nebo vůbec. Většinou díky záchvatům zdravotní morálky a neškodných infarktů mých vrstevníků. Každopádně od první cigarety až do dnešního rána uplynulo sympatických deset prohulených let. V krabičce vždy dvacet zázraků, občas jeden bonusový od výrobce navíc. Když to spočítám, dostaneme se na půl krabičky a kousek za den. To je dvanáct roztomile zabalených radostí za čtyřiadvacet hodin, čtyři tisíce tři sta osmdesát za rok. Konečný součet za deset let si bez problémů zvládnete dopočítat sami. Stačí přidat nulu.

Lokace? Jednoduše všude, kde vás život donutí čekat nebo se dobře bavit. Cigareta před obědem, po obědě. Cigareta k pivu, cigareta na dobrou noc, i na tu horší. Cigareta v noci, když nešlo spát. Cigareta s kolegy z práce, se kterými během vášnivého potahování takřka svrhnete svého šéfa. Na následující poradě se za vás však stejně nikdo nepostaví. Cigareta doprovázející bystré opilecké řeči, cigareta doprovázející začátky i konce čehokoliv. I ten můj. Nastal čas?

Nejspíš. Cigareta a já. Kamarádi. Bývalí kamarádi.

Možná za vším stojí fakt, že občas smrdím jako kanál a ledabyle náhodnou otázku mé přítelkyně Máš žvýkačku? doprovází obligátní dovětek Tak si ji vem! Může za to rozhodnutí žít zdravě? Nepředpokládám. V rodině kouřili napříč generacemi všichni a osmdesátiny slavili vesele s tabákem napěchovanou dýmkou. Třeba je to tím, že většinu cigaret už nekouřím proto, abych si je užil, ale protože musím. Sám nevím. Nebo se konečně chci zbavit všech svých závislostí, které mě dovedly až sem. Závislostí, které způsobily, že se už nikdy nevyspím a každou noc se budu probouzet z děsivého hořícího snu, v němž v klidu sedí na posteli starší pán, hledí mi do očí a vlídně se usmívá.

Hledat důvod je ve své podstatě nakonec nesmysl. Na každý si totiž ve své hlavě najdu snadno a během pár vteřin obstojný a pevný protidůvod.

Zpytovací rána jsou nejhorší. Stejně jako dnes. Přestat bych měl.

Zapálím si poslední cigaretu na balkóně a skočím se raději vykoupat. Ona už má zabaleno a za chvíli vyjedeme. Chci se tam po těch letech podívat. Možná najít odpuštění, možná se konečně posunout dál. Možná se konečně vyspat.

příjezd

„Kdo na sezení netleská, je podezřelý.“

„Mame deska fak čestvý ohlíky,“ zakřičela mile žena a přes pult na mě vycenila věkem poznamenaný chrup. Jediný zákazník, jediná pozornost.

Bez reakce jsem prohraboval hromadu nejlevnějších paštik. Ne proto, že bych neměl na jiný mastný výrobek než z Polska. Nějak jsem zjistil, že čím větší hnus, tím víc mi chutná. Jemně jsem pohupoval hlavou ze strany na stranu, v uších sluchátka. V duchu jsem si přehrával jednu z melodií z posledního filmu o králi Artušovi. Ve skutečnosti mi však v uších zněla hučící lednice z rohu malé večerky. Pravidelně otevírá už v šest ráno. Večerka, ne lednice.

Rád jsem nosil sluchátka jen tak. Bez hudby, beze slov. Nikdo na vás totiž nemluví. Lidem se nechce křičet, postrkovat, nebo si máváním vynucovat moji pozornost. Jsou líní, nebo dobře vychovaní, aby vás obtěžovali.

Měl jsem rád, když mě nechávali na pokoji. Vlastně to mám rád pořád. Navíc, pokud nesmíte většinu dne mluvit, máte ticho tak nějak raději. I když vás z druhé strany přivádí k šílenství.

„Etě máte klid?“ vyzkoušela prodavačka znovu moji pozornost. S rohlíky očividně neuspěla. Trochu mě vyděsilo, že mi vidí do hlavy a prokoukla moji malou hudební léčku.

„Prosím?“ vyndal jsem si jedno sluchátko z ucha a kývnutím poprosil, jestli by mi nemohla otázku zopakovat. Důležité bylo nedat nic znát a pro příště se neprozradit.

Měl jsem ranní cesty do večerky rád. Nejen díky tichu. Jen odcházející horský opar, příjemná podzimní zima, rosa, chůze, první ptáci, sluchátka a já. Do toho milá paní Voříšková, nejspíše z Vietnamu, její špatné zuby a pořád stejně hlasité dotazy.

„Etli už pieli,“ namarkovala mléko, které jsem jí podal jako první. „Etli mám objednat víc? Donesete seznam?“

Můj tichý svět jí byl očividně jedno. Hlavně že budou větší tržby. Ale proč ne. Alespoň si nikdy na nic nehrála. Začal jsem soukat nákup do tašky.

„Ještě nedorazili. A papírky prosím,“ dal jsem si pozor na jasnou výslovnost a pokynul hlavou, spíše ze slušnosti.

„Ty váše?“ zatetelila se blahem. Měla ráda, když znala své pravidelné zákazníky a mohla s nimi obchodně flirtovat.

„Ty moje,“ oplatil jsem jí úsměv. Zasloužila si ho.

„Koik?“

„Jedny.“

Propukla v opravdový a upřímný smích, až se začala zalykat. „Nemyslela papíky, vy popeto. Myslela hosty.“

Alespoň jsem jí udělal den příjemnější.

„Jo tak,“ vrátil jsem usměvavý míček opět na její stranu.

„Šest. Přijede jich šest. Seznam na nákup ještě nemám a nevím, jestli to zítra stihnu. Ale zastavil bych se u vás pozítří. To už budu vědět. Nějaké zásoby tam máme,“ zapnul jsem batoh a vrátil si sluchátko do ucha. Jedna z výhod tiché hudební kamufláže pro ukončení rozhovoru.

„Mete fajn den,“ rozloučila se další sympatickou zkomoleninou. Nikdy jsem nerozluštil ten klíč, podle kterého některá písmena vypouští a jiná přidává.

„Veím, že budou hladoví víc než ty minule. Mete se hezky,“ zařvala mi, opět mile, už do odcházejících zad nejspíš s narážkou na poslední skupinu, která jí příliš kšeftu nepřinesla. Ono když přivítáte seskupení obézních dam, které se snaží vypořádat se svojí psychickou poruchou navázanou na abnormální příjem jídla, nemůžete čekat, že vám vyžerou obchod.

Ve dveřích jsem jen lehce mávl rukou a vydal jsem se zpět směrem k chatě. Začalo lehce pršet.

Pět tisíc sedmdesát šest litrů za dva roky.

Byly měsíce, kdy se pilo více. Tady už to na stres moc hodit nemůžu. Ani rozchody, příchody, výpovědi a jiné společenské radosti mi neposkytnou pravé alibi pro to, že jsem alkoholik. I když s momentálním odkladem na neurčito, pořád alkoholik. Důvod, proč jsem do toho vletěl? Pití mě v základu a čisté podstatě bavilo. Občas se udály měsíce, kdy se pilo méně. Mohly za to asi nové přítelkyně, se kterými jsem se však pro jistotu po měsíci rozešel. Žena a lahev nejdou příliš dohromady a po nějaké době si musí člověk vždy vybrat. A já neměl těžké rozhodování.

První pivo jsem měl snad někdy v patnácti, ale ta pravá jízda začala později. Od první poctivě vypité lahve skoro na ex až do onoho rána v nemocnici to byla dvě krásná prolitá léta. Pil jsem cokoliv, ale vlajkovou lodí byla vodka. Důvod? Vodku necítíte. Hodí se skvěle do práce, na firemní porady, rodinné obědy, netáhne z úst ani za volantem. Vycházelo to na půl litru denně od pondělí do pátku. Víkendy byly pochopitelně náročnější. Takže počítejme pro jistotu šest lahví tvrdého týdně. To je roztomilých čtyřiadvacet litrů za měsíc, dvě sta osmdesát osm za rok. A pak už jen stačí krát dvě. Ostatní doprovodný alkohol dopočítat snad ani nejde.

Lokace? Prakticky všude, kde s lahví nebo skleničkou v ruce nevypadáte jako úplný idiot. A skleničkou nemyslím jen panáka. Občas přišlo celodenní hodnocení pracovních úspěchů, jindy zase nucený rodinný výlet a abych přežil, byla potřeba improvizace. Vše výjimečně a v nejtěžších případech vyřešila petlahev. Neperlivá voda ven, neperlivá vodka dovnitř. I když mi postupně docházelo, že se stávám lehkým alkoholikem, chtěl jsem zůstat alkoholikem, který má styl. A styl znamenalo sklo. Alkoholik bez plastu. Lahev a já. Praví kamarádi.

Jednou to však muselo skončit. Od poslední lahve to v ten den bylo něco přes rok tvrdé abstinence. Jediné hmatatelné, co po sedmičce vodky zbylo, byl fakt, že jsem skončil na místě, kde nedávaly dobrou noc ani lišky. Na ranní cestě z večerky v Krušných horách jsem ten den šlapal do kopce směrem k chatě s číslem 1879, s sebou nákup od paní Voříškové se šikmýma očima. A za chvíli nás mělo být sedm. Šest idiotů a já, podmíněně odsouzený, čerstvě bývalý alkoholik.

Chata 1879 bylo zvláštní místo. Jako její návštěvník jste dostal za hodně peněz nejisté množství muziky. Původně mělo jít, jak jsem se postupně po střípcích dozvídal, o nárazový projekt na pár měsíců. Jen se vše nějak vymklo a k mému překvapení fungovalo už čtyři roky. A z toho dva se mnou.

Asi před šesti lety se vydal Miroslav Ostružina, jeden bezvýznamný český zvířecí psycholog, do Kanady na několikadenní mezinárodní seminář. Šlo o léčbu agresivního a jiného patologického chování mezi přešlechtěnými dogami a jinými plemeny. Na semináři byla dalším odborníkům představena nová metoda s názvem SDT. Kouzlo Self Dog Therapy mělo spočívat v tom, že majitelé agresivních a jinak dementních psů odvezli své miláčky na opuštěnou farmu, žádní páníčkové, žádní ošetřovatelé. Jen velký společný výběh, důmyslný mechanismus kamer, dávkovačů jídla a postupně otevírajících se klecí. Chování chlupáčů po celou dobu sledovalo a na dálku ovládalo několik zvířecích psychologů v bílých pláštích, aby nakonec zjistili, že to nejagresivnější a nejsilnější hovado stejně všechny ostatní čtyřnohé pacienty zabije. Překvapivě! Každopádně se tehdy v Kanadě vše detailně rozebíralo. Zkoumalo se, kolikrát se malý pudl v rohu své klece a v obklopení bojových plemen posral, jak se u toho tvářil a jaký byl jeho postoj k dominantnějším hafanům. Metoda SDT se překvapivě neuchytila. Samozřejmě obletěla noviny, sklidila ostrou kritiku a donutila stovky ochránců zvířat projít ulicemi Toronta s odsuzujícími transparenty. Pořadatelé konference zaplatili tučné pokuty, v tichosti na celou věc raději rychle zapomněli a doufali, že svět zapomene i na ně. Tedy skoro všichni.

Myslitel Ostružina se vrátil domů s jiskřičkami v očích. Nesmyslný pokus mu v mozku zažehl myšlenku. Realizace však raději probíhala bez propagace a bez fanfár. A to z jediného důvodu. Nebylo úplně jisté, že vše nedopadne stejně, a že i v lidské verzi to nejsilnější hovado nedonutí ostatní chudáky posrat se strachy v rohu místnosti. Miroslav Ostružina totiž dovezl kousek krásné psí myšlenky přímo do Krušných hor. Se svým bratrem Jaroslavem, pro změnu léčitelem lidských duší, rozjeli dva roky po návratu pro své kolegium neuvěřitelný projekt.

Pobyt na Chatě 1879. Lidé s psychickými poruchami se na dva týdny ocitali s podobně porouchanými magory na jednom místě. Bez doktorů, rodiny, známých, okolního světa, s blokovaným signálem i internetem. Vstávali společně, snídali společně, řešili své problémy s cizími lidmi, plnili zadané úkoly. Strávili na chatě čtrnáct dní bez jakýchkoliv mantinelů. Nikdo je po lékařské stránce nehlídal, nikdo nekontroloval. Nikdo nevěděl, s čím na chatu přijeli ti ostatní, s jakými klauny se setká, jestli není vše nahrané, co se vlastně bude dít.

Pro celý cirkus však bylo zapotřebí nějakého údržbáře manéže. Někoho, kdo zajistil provoz chaty, ohřál jídlo, idiotům postupně předkládal jednotlivé úkoly a občas skočil nakoupit jídlo do nedaleké večerky k paní se špatnými zuby.

Bylo zapotřebí mě.

Bohužel.

Příjezdové ráno bylo od těch rutinnějších odlišné. Vstal jsem už před šestou, abych stihl nakoupit. Vrátil jsem se na chatu, zalil si rozpustnou hnědou věc, co měla připomínat kafe, a posadil se na malou verandu. Měl jsem půl hodiny na poslední klidnou snídani. Stihnu jsem ještě cigaretu a zkontrolovat šest malých pokojíčků, které jsem včera večer uklidil a připravil. Chata 1879 nebyla svojí dispozicí nijak složitá. V přízemí jste se po vstupu dostali do chodby s dvěma dveřmi a schodištěm. První dveře vedly do kuchyňky, která byla součástí pohádkové společenské místnosti s krbem, masivním stolem, těžkými dřevěnými židlemi, krásnými látkovými závěsy až k zemi a na podlaze cihlová dlažba. Jen výzdoba se nepovedla. Po stěnách visely děsivé obrazy jelenů a špatným kreslířem zachycený životní portrét Ostružiny. Idiot.

Druhé dveře z chodby směřovaly do mého pokoje. Mé malé království původně na dva roky. Pokoje pro pacienty byly v patře. Uměle osvětlená chodba a z ní sedm dveří. Šest do malých místností, každá s postelí a skříňkou. Žádné závěsy, vázy, obrazy a jiné věci, které se mohly volně pohybovat vzduchem, nebo se s nimi dala jednoduše rozbít hlava. Za posledními dveřmi už jen malá koupelna se sprchovým koutem a záchodem.

Dopil jsem kafe, típnul cigaretu, vrátil se do chaty a prošel vše ještě jednou. Zkontroloval jsem všechny šrouby, které kotvily postele k zemi a skříně ke zdi, vyhladil jsem povlečení a zarovnal je přesně s krajem matrací, z hajzlpapíru na záchodě jsem vytvořil pravidelný komín. Vrátil jsem se dolů a v kuchyni přepočítal krabičky jídel na dnešní i zítřejší den a vybalil nákup z večerky.

Posadil jsem se na barovou stoličku a začal se probírat obálkami, které mi včera dovezl kurýr. Bylo jich šestatřicet. Přesný počet pro každého z příchozích, přesný počet na každý den. Rozřadil jsem je do obálek podle křestních jmen.

„Another head hangs lowly, child is slowly taken…“ rozeznělo se po chatě. Jedna z mála věcí, která se Ostružinovi povedla a za kterou mu vždy mé hudební já vnitřně děkovalo, byl zvonek. Konkrétně jeho melodie. Nic sem nepasovalo víc než „Zombie“ od The Cranberries. Ale žádná melodická úprava. Pravá a celá verze, kterou jsem si ještě jako teenager přehrával z kazety z černého přehrávače, který mi rodiče koupili na jednom z nákupních zájezdů do Polska. Občas jsem někoho nechal přede dveřmi čekat, než dohraje poslední tón.

Podíval jsem se znova na hodiny. Teprve půl sedmé? Dnes se nějak těší.

Zabroukal jsem si refrén a šel otevřít.

Doloudal jsem se do chodby a ještě se na chvíli zamyslel, co mi uteklo. Občas jsem i přes pečlivou přípravu z toho množství povinností na něco zapomněl. V ruce jsem držel prvních šest obálek. Šest různých jmen s číslem jedna. V kapse šest pokojových klíčů k šesti dveřím, u nohou připravený košík s náramky. Vše jsem prošel, vše se zdálo v pořádku. Otevřel jsem hlavní dveře do Chaty 1879.

Chvíli jsem si ji jen tak prohlížel. Maličko nevěřícně. Nakoukl jsem jí přes rameno, abych se ujistil, jestli je opravdu sama. Na to, že byl podzim, přijela celkem nalehko. Alespoň na první pohled. V ruce držela jen malý cestovní kufr na kolečkách. Na nohou něco jako pohorky, ale z městské edice Lacoste, které vlastně nikdy nesmí potkat sníh. Směrem k pasu útlé leginy, které si rozhodně mohla díky své postavě dovolit. Hnědá péřová bunda s kapucí a kožíškem po krajích. Už jsem si za poslední měsíce zvykl, že sem až na výjimky úplné sociální případy nejezdí, ale tahle se povedla. Z kapuce vykukovaly dlouhé špinavé blond vlasy, velké hnědozelené oči, tvář plná sexy pih a galaktický úsměv. Ale sakra až děsivě strašidelný.

Tvář bez jediné mimiky. Já.

Ona.

Já.

Ona.

Mrknul jsem.

Ona ne.

Mrknul jsem podruhé. Pomaleji. Ona ne.

Jen čuměla. Asi hezky, ale čuměla.

Lidé, co nikdy nemrkají, jsou děsiví, i když jim příroda nadělila, pomyslel jsem si.

Já. Ona.

Promluví? Nepromluví? Co bude?

Nadzvedl jsem obočí, abych jí dal najevo, že pomyslný míček němé konverzace byl na její straně. Jako by nečetla instrukce. Fakt je, že on je stejně skoro nikdo nečetl.

Mé působení na chatě mělo tři podmínky. První, čistě provozní. Udržovat chatu a její návštěvníky v provozu. Hlídat topení, chystat snídaně, obědy a večeře, chodit nakupovat, doplňovat kafe, připravovat hlavní místnost na sezení a rozdávat obálky. Nikdy jsem neznal obsah úkolů pro návštěvníky chaty, nikdy jsem dopředu nevěděl, jaké poruchy se na několik dní staly mými spolubydlícími. Občas mi Ostružina zavolal, většinou jsem ale vše dostával písemně. Po prvním roce na chatě se ze všeho stala rutina. Už jsem ani nějak neřešil, kdo má vlastně přijet. Druhým pravidlem byl zákaz jakéhokoliv vměšování se do terapeutických záležitostí. Byl jsem jen divákem a určitým druhem údržbáře celé té podivné a utajené reality show. Nesměl jsem nic. První dvě pravidla byla celkem přijatelná a vlastně mi i vyhovovala. Třetí podmínka byla nepříjemnější a s přibývajícími týdny čím dál více depresivní. Nesmělo ze mě totiž vypadnout ani slovo. Čtrnáct promlčených společných dnů s exoty. Hlídal jsem chatu, kontroloval obálky, sledoval, co se děje, a při jakémkoliv problému volal Ostružinu, případně sanitku. Vždy v tomto pořadí. Když už nešlo mlčení vydržet, šel jsem se vyšeptat do svého pokoje, nebo hlasitěji vymluvit do lesa nad chatou.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Chata 1879.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.