Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Jérôme Loubry

Útočiště

Z francouzského originálu Les refuges, vydaného nakladatelstvím Calmann-Lévy v Paříži v roce 2019, přeložil Tomáš Havel.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2020
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
www.grada.cz, www.metafora.cz
jako svou 7695. publikaci.

Redakce Sára Töröková
Korektura Petra Stejskalová
Odpovědná redaktorka Soňa Svobodová
Technická redakce Hana D. Benešová
Obálka Martin Paytok
Sazba Marie Drobná
Tisk a vazba Finidr, s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2020

GRADA Publishing, a. s.,
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
www.grada.cz, www.metafora.cz

Les refuges by Jérôme Loubry © Calmann-Lévy, 2019
Translation © Tomáš Havel, 2020
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2020

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-445-9 (ePub)
ISBN 978-80-7625-444-2 (pdf)
ISBN 978-80-7625-128-1 (print)

Loanovi

Mein Vater, mein Vater, und siehst du nicht dort
Erlkönigs Töchter am düstern Ort?
Mein Sohn, mein Sohn, ich seh es genau:
Es scheinen die alten Weiden so grau.

Johann Wolfgang von Goethe, Erlkönig

„Ach táto tatíčku, což nevidíš
těch dcerek králových tam vody blíž?“
„Vidím, vidím to, mé dítě milé:
vrby jsou to šeré a vyhnilé.“

Johann Wolfgang von Goethe, Král duchů

ZÁŘÍ 2019

François Villemin otevřel dveře posluchárny na fakultě v Tours a vyzval studenty, aby se usadili do lavic.

„Všechny vás tady vítám,“ řekl na úvod, na katedru položil notebook, otevřel ho a připojil k interaktivní tabuli.

Štíhlou postavou v béžovém vlněném obleku, holou lebkou a bílými vousy připomínal jednoho skotského herce. Málokdo z přítomných v sále, vzhledem k nízkému věku, znal Seana Conneryho. Profesor si však podobnosti užíval a snad až trochu škodolibě se bavil nevědomostí svých posluchačů, podobně jako se starý učenec pousmívá nad nedostatkem zkušeností svého žáka.

Villemin počkal, až se všichni usadí, a jakmile obecenstvo zpozornělo, ztlumil světlo v místnosti a pustil se do výkladu.

„V této druhé přednášce vám popíšu případ, který se stal v osmdesátých letech a který jsem nazval ‚Útočiště Sandrine‘. Jako minule vás nejprve seznámím s veškerými fakty, následně přejdeme k vašim otázkám. Předem vás upozorňuju, že své chytré telefony můžete klidně nechat spát, marně byste hledali nějaké odkazy, zbytečné je i pátrat ve vaší mladé paměti, zda jste o případu náhodou neslyšeli. Nikde o něm není ani zmínka. Na konci přednášky pochopíte proč…“

„Zaměstnej si mysl…

Recituj si třeba svoji báseň…

Bude to tak snazší…

Až tě zítra paní učitelka vyzkouší, uvidíš, že mi budeš vděčná…

Pojď…

Pojď blíž…

Bude to tak snazší…“

PRVNÍ BÓJE
OSTROV

1
1949

Valérie rázně hodila klacek. Opsal vysokou křivku, na okamžik poškádlil šedá oblaka a tlumeně dopadl zpátky do písku. Béžový labrador se za ním okamžitě rozběhl, chytil ho do tlamy, radostně zamával ocasem a otočil se čelem k paničce, která zatím uvolněně kráčela podél pobřeží.

„No tak! Aport!“

Valérie se shýbla, pochválila svého psa a klacek vyplavený mořem mu znovu hodila. Foukal svěží větřík, začínal podzim. Pláž byla zalitá omamnou vůní soli a řas převalujících se ve vlnách a bledou září slunce, které před chviličkou vyšlo a jen obtížně se prodíralo skrz nízká mračna.

Valérie chodívala se svým dvouletým psem Gusem každý den na procházku podél oceánu. Byl to neměnný rituál. Ať foukal vítr, nebo pršelo. Každodenní procházky nebyly jen příležitostí strávit čas ve dvou se zvířecím kamarádem. Mladá žena se především mohla z plných plic nadýchat svobody, na niž čekala celé roky.

Valérie si na chvilku přestala všímat labradora a postavila se čelem k vlnám, které jí jemně olizovaly nohy.

Zavřela oči a poslouchala.

Neslyší nic.

Nic než hukot převalující se vody a křik racků.

Neslyší řev německé stíhačky zpoza oblaků.

Neslyší tíživé ticho, za nějž k zemi pochmurně padá další ničivá bomba.

Neslyší protileteckou sirénu ženoucí všechny do sklepů.

Neslyší rezignované mručení lidí namačkaných v provizorních krytech a neodvažujících se ani zdvihnout hlavu ve strachu, že by na sebe mohli pouhým pohledem, vyčerpaným hrůzou a smrtí, přivolat strašlivý blesk.

Valérie si povzdechla a na rtech se jí vykreslil úsměv. Otevřela oči, na obzoru spatřila mořským oparem zastřený
obrys maličkého ostrova a ohlédla se za sebe, k domům lemujícím pobřeží. Obličej jí zahalily chmury. Bolestné vzpomínky jí pokryly čelo vráskami, ale jak si slíbila –
opakovala si to ještě před hodinou, když si oblékala bundu –, nebude plakat. Všechny válečné rány s osvobozením zdaleka nezmizely. Rozbitá okna, povalené zdi domů, zničené střechy: Bude třeba čas, spousta času k napravení nicoty, pomyslela si při pohledu na trosky domů.

Ucítila, jak se jí hrdlo začíná svírat smutkem, ale z myšlenek ji vytrhlo Gusovo ňafání. Ležel o několik metrů dál, nehýbal se – zjevně ho vyděsilo mračno racků zavěšené nad pláží, jež se po pár okamžicích zřítilo střemhlav k zemi kousek vedle něj.

Valérie došla až k psovi, přidřepla si a pohladila ho.

„Tak my se bojíme hejna ptáků?“ pošeptala mu posměšně.

Přitom racků bylo skutečně hodně. Přišlo jí to zvláštní,
když viděla takové množství ptáků vznést se do vzduchu a hned zase těžce klesnout do písku. Obvykle se rackové drželi v malých skupinkách po deseti, možná dvaceti, ale málokdy početnějších. Tedy aspoň, co Valérie pamatuje. V téhle chvíli by se vsadila, že křídly valchuje vzduch
a k tomu cvaká zobáky přinejmenším stovka ptáků.

Co to tam můžou mít? říkala si, když se znovu postavila na nohy. Jestli chceš, tak počkej tady, strašpytle. Já se na to jdu podívat.

Mladá žena nechala psa tam, kde ležel a kde jeho naříkavé zavytí zaniklo v racčím chechotu, a vydala se k nejhustšímu jádru hejna, asi o padesát metrů dál, do míst, kde pláž přecházela do moře. Ze zvyku se rozhlédla kolem sebe, ověřila si, že jí nehrozí žádné nebezpečí, jak to dělávala pokaždé, když se vydávala do města s potravinovými lístky pro něco, čím by nasytila matku a bratry.

Na pláži nebylo ani živáčka.

Kulisy se nezměnily: z jedné strany ztichlé ruiny domů, ze strany druhé chladné, netečné moře a sotva viditelný ostrůvek v dálce, který ze břehu vypadá jako malý kamínek. Znepokojivé stíny, které strašily v různých zákoutích města, se s příchodem Američanů dávno rozplynuly. Už ji netíží pohledy, které si domýšlela v ulicích – nepřátelské či vystrašené, v té době bylo těžké je rozlišit –, kvůli nimž se hrbila, aby nebyla tak nápadná.

Teď, díky svobodě, může po pláži kráčet vzpřímená
a beze strachu. Naučené reflexy pronásledované bytosti ji však neopustily.

Valérie stála asi deset metrů od racků.

Naráz vzlétli, určitě je překvapila ženina přítomnost, nevšimli si, že se k nim blíží. Hned však usoudili, že předmět zájmu jim stojí za všechna možná rizika, a s hlukem se odhodlaně a ladně snesli do písku. Sotva se znovu usadili na záhadném pokladu (Valérie ho po jejich vzletu na chvilku zahlédla a připadal jí jako kmen stromu), začali po sobě výhrůžně sekat zobáky, nevrle vřeštěli, navzájem se napadali a pleskali se roztaženými křídly. Při pohledu na ně člověka muselo napadnout, že jasným účelem takové zuřivosti není boj o přežití, nýbrž smrt, že rackové mezi sebou vedou válku, nepochopitelně dovedně napodobují lidi, přesně jako děti, jež Valérie vídávala v ulicích města hrát si na vojáky ve skutečných válečných kulisách.

Po lidech zešíleli i ptáci?

Gusova panička (pes stále ležel v písku a sledoval ji vystrašenýma očima) nehnutě stála a pozorovala záhadnou zběsilost. Vtom ji, jako ledový osten, bodlo v bedrech z toho, co se jí mihlo před očima. Mrazení podél páteře stoupalo až ke rtům zdřevěnělým hrůzou, mladá žena ještě nedokázala pojmenovat, co zahlédla; bezděčně zašeptala: To není možné.

„To není možné.“

Ta věta už ztratila veškerý smysl. Lidská povaha postavila představy o nemožnosti na hlavu. Bomby shazované na civilní obyvatelstvo. Ženská těla, která vojáci po uspokojení pohlavního puzení nechávali ležet v troskách domů. Vyhladovělé děti natahující ruce zamřížovaným okénkem železničního vagonu…

Nic už není nemožné. Válka poplenila i slova.

A přitom Valérie tu větu zopakovala, aniž si to uvědomovala, jako ovládaná pavlovovským reflexem vyvolaným atavistickou tísní.

U nohou jí ležel klacek, kterým před chvílí házela. Roztřeseně ho sebrala a popošla ještě o několik kroků. Vtom ji do tváře udeřil zápach, zlomil ji v pase a žaludek se snažil vyvrhnout ven veškerý svůj obsah. Křeč však vypudila pouze žluč. Když bolest pominula, Valérie se znovu postavila, rukou si otřela slzy, které jí vytryskly, když se jí zmocnily žaludeční stahy, a rozzuřeně pohlédla na ptačí armádu před sebou. Jsou to jenom ptáci, dodávala si odvahy, už jsi čelila mnohem horšímu a přežilas to, tak běž, musíš si to ověřit…

Zamávala klackem nad hlavou a rozběhla se k rackům, přitom křičela, jak nejhlasitěji dovedla.

Desítky párů křídel hlučně zašustily, když rackové společně vzlétli a shlukli se o kus dál na vodní hladině, odkud hlasitě a nespokojeně pištěli. Několik nejodvážnějších jedinců se stáhlo jen o kousíček dál, poskakovali na hubených nohách a zvědavě pozorovali Valérii, jak stojí dva metry od těla odhaleného odlétnuvším rubášem z bílého peří.

„Panebože,“ zašeptala, když zahlédla torzo mrtvoly.

Tělu chyběla jedna paže a kus nohy. Obličej měla zabořený do písku. Hlavu jako mořské řasy obalovaly dlouhé, slepené vlasy. Průsvitná kůže byla posetá spoustou ran, bezpochyby způsobených údery zobáků či apetýtem dravých ryb.

Mladá žena pomalu couvla. Krátce pohlédla doleva, směrem k domům, zapátrala po nějaké lidské přítomnosti, k níž by se mohla uchýlit. Chtěla křičet o pomoc, ale nedokázala to. Mozek sotva dokázal vyslat nejzákladnější informaci: jít pryč od dětského těla.

Zároveň Valériinu pozornost upoutal prudký pohyb po pravé straně. Přicházel z nebe.

Klesal směrem k moři.

Potom zase stoupal.

Valérii se vůbec nechtělo otáčet hlavu a zjišťovat důvody makabrózního tance. Nejraději by z pláže utekla, aby už nemusela slyšet chraplavý křik, který ji nutil přece jen se podívat k obzoru. Neměla však sílu. Pomalu se otočila směrem ke skalnatému obrysu ostrova a s dalšími slzami v očích sledovala ptáky.

Hejno racků se rozdělilo do několika skupin, které postupně na různých místech předváděly stejný taneček. Ptáci se vrhali střemhlav pod hladinu za potravou, z hodování je vyrušovaly jen vlny unášející jejich kořist.

A tak se s pohybem vln střídavě objevovaly další, k pobřeží směřující mrtvoly trýzněné zobáky hladových predátorů. Pět, šest, devět… Z chladné vody se vynořovalo a znovu klesalo pod hladinu asi deset balíků masa a kostí, všechny abnormálně nafouknuté plyny pocházejícími z rozkládajících se tkání, všechny částečně ohlodané mrchožrouty.

„Panebože…“

Když u Valérie přistálo druhé tělo (spíš trup bez končetin než tělo) a přízračný obličej na ni upřel prázdné oční důlky, rozeběhla se s Gusem v patách směrem od pobřeží.

Za zády jí jako ozvěna ke křiku znějícímu v jejím nitru rozsekávaly ticho posměšným vřeštěním desítky vyhladovělých zobáků.

2
SANDRINE
LISTOPAD 1986

Brodím se v sračkách, to jsem to dopracovala.

Sandrine se smutně zadívala na své tenisky napůl zabořené v blátivé břečce smísené s kravinci. Vybavilo se jí, jak byly čisté a bílé, když si je ráno obouvala. Stojí uprostřed pole, kam trochu bezhlavě vběhla, přitom nedávala pozor, kam šlape, sotva rozezná logo značky vytištěné po stranách.

„Dokážete si představit, že jsem nic neslyšel? Prostě nic. Udělali to v noci.“

Sandrine pozorovala zemědělce, který pár metrů před ní (rozumně obutý ve vysokých gumácích) ukazoval prstem na stádo krav za ostnatým drátem.

„Co na to řekla policie?“ zeptala se a zvířata vyfotila.

„Že to musely být děti. Že se takhle baví… Jenže jak to udělám s veletrhem hospodářských zvířat?“

„S veletrhem?“

„Ano, s veletrhem zvířat, bude za týden,“ upřesnil s lehkým přízvukem. „Jsou to dojnice. Kdyby byly na maso, tak bych je nějak prodat mohl, samozřejmě za míň… Ale takhle je nikdo nebude chtít. Kvůli těm čmárancům… Kdo mě odškodní?“

•

Kvůli těm čmárancům …

Kříže.

Ledabyle nastříkané sprejem na boky asi deseti kravám.

Hakenkreuzy.

Nakloněné svastiky.

Hákové kříže.

Novinářka ucítila pálení na zápěstí. Jizvy pečlivě skryté pod koženým náramkem vzplály. Polkla a zahnala hořkou pachuť, která se objevila s ošklivými vzpomínkami.

„Já nevím, pane Wernste. Pojišťovna?“

„Pche… Ta mi nedá ani desetinu toho, co by stály. Vrátíme se zpátky, pojďte, dělají se mraky,“ navrhl zemědělec. „Pěkně jste se ale zaprasila, to vám teda řeknu!“

Sandrine si vyvracela kotníky a o trs trávy si čistila boty, snažila se z nich dostat co nejvíc kravinců. Pomyslela si, že si v autě musí nechat holínky, pro příště, až zase vyrazí za podobně exkluzivní peckou, jako jsou tyhle posprejované krávy…

A to jsem ani ne před třemi týdny ještě chodila pařížskými ulicemi a snila o tom, že se stanu novinářkou v nějakém významném deníku…

Starší muž (asi tak šedesát, možná víc, nebylo snadné přiřadit věk k tváři ztrhané prací s půdou a dobytkem) odzátkoval lahev bílého, z lednice vytáhl talíř s uzeninami a vše položil na pevný dubový stůl. V místnosti se vznášel pach potu a zvlhlého oblečení, chvílemi ho přehlušovaly závany vůně hořícího dřeva v krbu. Sandrine nechala tenisky venku na rohožce, čekaly tam jako pes, příliš špinavý na to, aby ho vpustili do domu, a vestoje se nahřívala před ohněm.

„Článek vyjde zítra,“ křikla směrem do kuchyně, odkud se ozýval hluk nádobí. „Máte naše předplatné?“

„Ne. A nemám ani čas dojet si do vesnice.“

„Tak vám jeden výtisk přivezu,“ slíbila. „Doufám, že článek lidem rozváže jazyk.“

„Vy tomu vážně věříte?“ poznamenal ironicky Frank Wernst, když se objevil v místnosti s náručí plnou talířů, skleniček, pecnu chleba a nožů.

Nevěřím, samozřejmě že ne. Ne tady, v tomhle kraji. Ne uprostřed ruin a mrtvol, přiznala si v duchu Sandrine.

„Pojďte si sednout, napijte se, je to dobrý víno.“

Posadila se a přijala skleničku, kterou jí spolustolovník podal. Měla zvláštní dojem. Že se s tím mužem už někdy setkala. Nebylo to možné, v Normandii je přece teprve dva týdny. Snad u pekaře v městečku nebo u řezníka, přemítala a pozorovala talíř s klobásami, paštikami a pomazánkami před sebou.

„Aby mozek dobře fungoval, je třeba mít plnej žaludek,“ pobídl ji Wernst, když viděl, jak se upejpá.

„Ještě není ani deset hodin…“ poznamenala Sandrine.

„Čas je relativní veličina. Pro vás je ‚teprve‘ deset. Já jsem na poli od pěti, takže teď už mám za sebou polovinu pracovní doby. Čili je načase něco pojíst.“

Sandrine se podřídila. Namazala si tenký krajíček chleba paštikou, vypila víno a nijak nezakrývala, jak jí chutná. Frank obřadně přežvykoval. Nalil si druhou skleničku, nabídl i Sandrine a pak s vážným výrazem postavil lahev zase na stůl.

„Víte, válka je pořád s náma. Je pořád tady,“ ukázal si prstem na pravý spánek. „Nepotřebuju, aby mi to ti hajzlíci připomínali tím, že mi budou čmárat po kravách. Každou noc spolu spíme. Válka je ta nejvěrnější družka. Když ji jednou potkáte, zůstanete spolu až do smrti…“

„Je mi to líto, pane Wernste.“

„Já vím, já vím. Všem je nám to líto.“

„Jak… Jak jste se sem dostal?“

„Jednoduše, do Francie jsem se dostal z toho nejhoršího důvodu: kvůli válce. A zůstal jsem tu z toho nejlepšího důvodu: kvůli lásce.“

„Skutečně?“

„Ano. Rok před osvobozením jsem se zamiloval do jedný Pařížanky. Ale museli jsme to tajit. Nerado se to vidělo, Němec s Francouzkou… Různě jsme se stěhovali, a když ta historie z paměti lidí vyprchala, usadili jsme se tady. Před deseti lety.“

„Žijete sám?“

„Ano,“ odpověděl bez dalšího vysvětlování.

Sandrine přelétla místnost pohledem: stará pohovka, nábytek z tmavého dřeva, obraz, prošlapaný koberec, staré fotky v rámečcích. Ani televize, ani telefon. Pár meziválečných knih v čemsi, co připomíná knihovnu. Statek jako by strnul v neurčitém čase. Nehybný a bázlivý jako voják v očekávání vyhlášení příměří, netroufá si pohnout se dopředu ani dozadu, odmítá se otevřít své době, hudbě, nedělním večerním seriálům, četbě jiné literatury, současnější, méně válečnické, ve strachu z jakési zkázy, prorokované kříži namalovanými na kravách.

Po deseti minutách Sandrine Frankovi poděkovala a slíbila, že napíše výmluvný článek, aby všichni čtenáři do jednoho nepříjemnou záležitost posuzovali s pochopením. Ráda by přidala ještě pár osobnějších slov o našem závazku pečovat o paměť, o hrůzách války, o zakázané lásce mezi vojákem a civilistkou, ale nenašla k tomu odvahu. Jednak proto, že se necítila oprávněná vyjadřovat se k tématům, která zná jen z hodin dějepisu. A pak proto, že ji neopustil zvláštní dojem, že onoho venkovana už někde viděla. Nevěděla proč, ale bylo jí jasné, že se mírně tísnivého pocitu zbaví, teprve až odsud odejde.

Zavřela za sebou venkovní dveře a shýbla se, aby si obula tenisky. Vtom se zarazila, všimla si, že jí je starý muž umyl, musel to udělat, když byl v kuchyni. Usmála se nad prostou pozorností a měla chuť vrátit se a poděkovat mu za to.

Jenže v tom okamžiku jí jako kukuřičné zrnko ve vroucím oleji explodovalo v mysli další déjà vu. Byla to hloupá a ničím nepodložená představa, přesto ji hnala k malému peugeotu 104 takovou silou, že se ani nezdržovala se zavazováním tkaniček.

3
SANDRINE
LISTOPAD 1986

Sandrine vešla do maličké redakce místních novin v centru městečka, nedaleko náměstí, kde se konají trhy. Zvonek u dveří upozornil Vincenta, že už je zpátky. Zdvihl hlavu od psacího stroje, potáhl z cigarety, zamáčkl ji v popelníku a vstal, aby kolegyni přivítal.

„Tak co ten sólokapr?“ usmál se při vědomí, že vydat se na venkov na základě anonymního telefonátu spíš svědčilo o hloupém vtipu než o možnosti přijít k námětu pro článek roku.

Sandrine si pro jistotu informaci předem ověřila na četnické stanici.

„Jen se mi směj,“ vzdychla a svlékala si bundu. „Ale aspoň jsem se pořádně nasnídala! A mám umyté boty!“

Když ji Vincent před dvěma týdny uviděl ve dveřích redakce s kufrem a kouskem papíru s adresou, ucítil v okolí žaludku velký třesk. Rodákem z městečka zalomcoval brutální náraz, seizmický otřes se mu ve vlnách šířil až k srdci. První, co ze sebe dostal, byly jen náznaky vystavěných vět, spíš jednotlivá slova bez spojitosti, vlnění totiž zasáhlo i mozek. Usmál se (aspoň si myslel, že se usmívá, protože když stál proti ní s ochablým tělem, neměl vůbec ponětí, zda jeho mimické svaly patřičně odpovídají pokynům mozku), podal jí ruku a představil se, přitom se soustředil, aby se při vyslovování vlastního jména nezakoktal. Vincentova nemotornost a rudý obličej Sandrine dojaly.

V Paříži by ji takhle zapáleně nikdo nepřivítal…

Od té chvíle se Vincent neustále snažil o nenápadná gesta, jimiž chtěl přitáhnout pozornost mladé Pařížanky (exotické bytosti pro někoho, kdo celý život nevytáhl paty ze zapadlého městysu).

Nejdřív jí nadšeně vysvětlil, jak funguje taková redakce (s čímž byl rychle hotov, protože v ní pracovali jen dva lidé, on a šéfredaktor Pierre), a pak se dal do popisu městečka a jeho obyvatel. Mladík Sandrine vylíčil nejrůznější podrobnosti z místního každodenního života: lidi, kterým je potřeba naslouchat, kterým je naopak lépe se vyhnout, vyjmenoval dobré adresy ke stravování, příjemná místa, kam lze zajít na skleničku…

V jeho rutině svobodného mládence došlo k náhlým změnám. Ranní přípravy na odchod do práce mu zabraly o něco víc času. Novinář se před zrcadlem v koupelně prohlížel novým, pečlivějším pohledem. Maličký byteček, který si pronajímal nad obchůdkem s vlnou, se stal svědkem fyzické proměny svého obyvatele. Viděl Vincenta odcházet do práce lépe oholeného, lépe učesaného, zahaleného v závanech do té doby nepoznaného parfému. Slyšel ho prozpěvovat si, přistihl ho, že se bez zjevného důvodu usmívá.

Oblečení naházené na hromadě se po dlouhé době octlo v koši na špinavé prádlo. Lahve od piva roztroušené všude možně zmizely, jako by po celý dlouhý rok, kdy do svého dvoupokojáku nikoho nepozval, byly jen přeludem. Žehlička začala znovu sloužit, vysavač byl probuzen z dlouhého zimního spánku, aby spolykal na koberci zapomenuté drobky z chipsů a zbytky popela.

V redakci jako vyměněný Vincent nepřetržitě pozoroval Sandrine. Předstíral, že ťuká do psacího stroje nebo že přemýšlí nad perexem článku, a potají pozoroval deus ex machina, jež přišlo vyřešit citovou tragédii jeho života. Když ji onoho rána sledoval, jak odjíždí na Wernstův statek, musel uznat, že o své kolegyni toho stále moc neví. Zdvořilé rozhovory, bezvýznamné malichernosti… Stále si netroufl ji pozvat: „Můžeš zajít ke mně, budeme se líbat a milovat na čistém, pohodlném koberci…“ – jak často fantazíroval večer před usnutím.

To málo, co o ní věděl, se dalo shrnout do několika vět: rodačka z Paříže, kde je složité najít místo novináře. Jedináček. Má ráda samotu. Kožený náramek na levém předloktí je způsob, jak nezapomenout (Na co? Na tuto otázku nikdy skutečně neodpověděla.), a ano, někdy později, až se zabydlí, by s ním možná večer po práci na skleničku zašla.

Zbytek poznatků vycházel z jeho bedlivých pozorování: poměrně vysoká, asi tak metr sedmdesát, tmavé jemné vlasy ostříhané na mikádo, hranatý, souměrný obličej, hnědozelené hypnotizující oči, prsa, která si domýšlel pod tlustými svetry, jež nosila, musela být pevná a oblá jako ta nejkrásnější normandská jablka. A také si všiml další věci: rtů. Od stolu viděl, že se pravidelně pohybují, i když nevydávají žádný zvuk. Sandrine vyslovovala němé věty, jako by její myšlenky nedokázaly vydržet uzavřené v mysli a za každou cenu toužily uniknout těmito tichými, sotva viditelnými pohyby. A pokaždé (to znamená dost často) v něm její rty svým jednoduchým, smyslným tancem probouzely touhu vstát a jít je políbit…

• •

„No a jinak?“ vzpamatoval se, když si uvědomil, že civí na Sandrininy rty jako malé děcko na sladkosti ve výloze cukrárny.

„Jinak krávy, co spásají trávu na rozbláceném poli, pomalované hákovými kříži. Policie si myslí, že to udělaly děti.“

„Dívej se na to z té lepší stránky, s tímhle by ses v Paříži nesetkala.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Útočiště.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.