Jed

Objednat můžete na
www.cooboo.cz

www.albatrosmedia.cz

Bex Hoganová

Jed – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Pro Joea.

Můj věčný sever.

ČÁST PRVNÍ

VÝCHOD

1

Je to noc jako stvořená pro svatbu. Měsíc září, svým třpytivým světlem žehná svazku a hvězdy oslavně blikotají. Jemný vánek roznáší vzduchem křehké růžové lístky z rozkvetlých stromů připomínající konfety.

Z místnosti, v níž se právě nacházím, je výhled do zahrad letního zámku a já si opírám čelo o studenou okenní tabuli. Ještě před chvílí mě obklopovali lidé, pobíhali sem tam, připravovali mě a šířili kolem smích a nadšení. Teď jsem sama. Čekám.

Jsem oblečená v barvách půlnoci. Jediný barevný akcent je šarlatová nit, kterou je protkaný můj korzet. Jinak jsem celá v černé, jak se na Zmiji sluší, i když dnes mám na sobě místo své bojové výstroje slavnostní róbu. Do boty si zasunu dýku, kterou mi darovala posádka, a okamžitě se cítím víc sama sebou. Možná jsem nevěsta, mám ale spoustu nepřátel, kteří by mohli chtít dnešek využít ke svému prospěchu.

Někdo zlehka zaklepe na dveře. Je čas. V hrudi se mi rozlétne neklid jako hejno ptáků, třepotá křídly. Zhluboka se nadechnu, zvednu bradu a vykročím vstříc své budoucnosti s hlavou vztyčenou. Dvě komorné mě přivítají úsměvem a pak mi ramena zahalí těžkým sametovým pláštěm a u hrdla mi ho upevní ozdobnou broží. Přes vlasy mi opatrně přetáhnou kápi a odvedou mě z mé komnaty.

Obřad se koná venku na dvoře osvětleném tisícem svíček a plném ostrovanů, kteří se sešli, aby se stali svědky tohohle historického momentu. Při mém příchodu začne dav šumět a tváře všech se otočí směrem ke mně, aby se dívali, jak kráčím nekonečně dlouhou uličkou ke kněžce, která má stvrdit naši přísahu. Srdce mi buší rychle (až příliš rychle), i když mě uklidní, že na obou stranách uličky zahlédnu několik členů posádky.

Tamhle stojí. Upírám na něj zrak, jako se střelka kompasu stáčí k severu. Bronn. Můj věčný sever.

Jeho výraz je netečný, ve skrývání svých pocitů má mnohaletou praxi, a i když vždycky nedokážu rozpoznat, co se v jeho nitru odehrává, dnes o tom nemám sebemenších pochyb. Zdráhavě od něj odpoutám zrak a zaměřím se na mladého muže, který čeká ani ne metr přede mnou.

Torin. Na sobě má prvotřídní šaty lemované sametem s třpytivými křišťály. Nikdy mu to snad neslušelo víc. Když se k němu blížím, usmívá se. Je to nádherný, opravdový úsměv, protože ničeho jiného není Torin schopen, i tak si ale všimnu, že v sobě svádí boj. Nejsem jediná, kdo dnes v zájmu povinnosti obětuje lásku.

O několik dalších kroků později už stojím po jeho boku a snažím se zapomenout na zbytek světa, poslouchat jen kněžčina slova a složit svůj slib co nejupřímněji. Slíbím, že budu Torina ctít, že ho budu bránit, i kdybych měla zaplatit životem, a zavážu se k tomu, že mu budu věrná. Dokud nás smrt nerozdělí. Poslední část slibu je zdaleka nejtěžší, donutím se ale ta slova vyslovit. Alespoň oba známe pravdu. A protože Torina nijak nepodvádím, není proč se cítit vinna.

Za Torinem, dost blízko na to, abych ho periferně viděla, stojí jeho osobní strážce Braydon. Ještě jsem si na něj nezvykla. Zdá se, že mi věří asi tolik, jako ze začátku Sharpe. Ale i když jsem si Sharpeovu přízeň nakonec získala, cítím, že Braydonova antipatie se bude překonávat těžko. Cítím, jak se na mě mračí, přestože se právě stávám jeho princeznou.

Pohledem sklouznu k Sharpeovi, který stojí kousek stranou. Oslepnutí znamenalo, že mu musel být přidělen nový post, a i když zůstává Torinovi nablízku, jeho trápení bylo v posledních měsících zcela zjevné. Vypadá, že tu chce být asi tak stejně jako Bronn.

Když složíme své sliby, dostaneme já a Torin pokyn, abychom k sobě přiložili zápěstí stejně jako tenkrát během obřadu poutání. Tentokrát ale doruda rozžhavený kov nahradí hedvábí, jež nám omotají kolem zjizvené pokožky, a pak se otočíme čelem ke všem těm, kteří se přišli podívat na tuhle historickou událost.

Dav jásá a má posádka nám zasalutuje, pak se Torin nakloní a jemně mě políbí na rty. Vím, že je to celé jen na oko, cítím ale, jak se mi do tváří hrne krev. Jeho líc je jemná tam, kde je Bronnova drsná. Jeho dotyk je led, zatímco Bronnův oheň.

Je můj manžel. Já jeho žena.

Když kráčíme uličkou zpátky pořád spoutaní hedvábím, podaří se mi vyhnout se Bronnovu pohledu. Trvá několik vteřin, než si uvědomím, že zadržuju dech, a vydechnu. To nejhorší mám koneckonců za sebou. Nutím se ke klidu, a dokonce si začnu všímat zástupů, které jásají, zatímco odcházíme.

A v tu chvíli ho zahlédnu. Cizince. Není na něm nic zvláštního, ale právě proto vyčnívá z davu. Je oblečený trochu moc normálně. Trochu moc zapadá. Jeho postoj patří muži, který si nepřeje, aby si ho někdo všiml.

Sklopím pohled, abych v něm nevyvolala podezření, pořád ho ale koutkem oka pozoruju. Nechci spustit potenciální hrozbu z dohledu. Torin zjevně cítí, jak jsem ztuhla, protože se na mě starostlivě zadívá.

„Co se děje?“

Věnuju mu co nejzářivější úsměv, abych v očích davu vypadala jako šťastná nevěsta hovořící se svým novomanželem. „Za mnou, u zdi. Černé vlasy v ohonu. Vysoký. Vidíš ho?“

Torin mi falešný úsměv opětuje a nakloní se ke mně tak, aby to vypadalo, že mi šeptá do ucha sladká slůvka, zatímco se ve skutečnosti dívá za mě, aby zjistil, koho myslím.

„Ano. Kdo je to?“

„Doufala jsem, že to budeš vědět ty.“

„Mám ho nechat zatknout?“

Zavrtím hlavou. „To poslední, co bychom chtěli, je ztropit scénu.“ V duchu si ale poznamenám, že při první příležitosti nařídím někomu z posádky, aby toho muže sledoval.

Když dojdeme na konec uličky, Torin se na mě pátravě zadívá. „Udělali jsme správnou věc, že?“

Volnou rukou mu stisknu paži. „Jistěže ano.“ Ačkoli si přeju, aby tenhle večer už skončil. Radši bych nadcházející oslavy úplně vypustila.

Já ale o ničem, co se týká téhle svatby, nerozhoduju. Nechtěla jsem ji tady v letním zámku v samém srdci Prvního ostrova. Palác na špičce útesu je ponurý a osamělý, a je navíc daleko od mé lodi, kvůli čemuž se cítím neklidná a zranitelná. Nepřála jsem si okázalou hostinu s tancem, když ostrované mají co dělat, aby si naplnili břicha. Celé to ale spískal někdo jiný.

Král.

Jen z pomyšlení na toho muže mi v žilách začíná vřít krev. Nesnáším, že má pořád korunu, ale ještě před tím, než jsem se vrátila ze Západu, uzavřel Torin se svým otcem dohodu. Dal mu na výběr: buď může abdikovat, nebo ho svrhneme. Králi, zbabělci od přírody, se vyhlídky na boj s vlastním synem a novou Zmijí moc nepozdávaly, a tak, aby uchránil svou pověst a odkaz, souhlasil, že v tichosti odstoupí. Měl ale jednu podmínku: zůstane na trůně až do našeho sňatku, díky němuž bude moct využít svazku královské rodiny a Zmije jakožto záminky k abdikaci. Torin souhlasil kvůli ostrovanům a také proto, aby zabránil dalšímu krveprolití, když jsem se ale o králově žádosti dozvěděla, začaly ve mně hlodat obavy. Důvěra v krále mi není vlastní a bála jsem se, že souhlasil jen proto, aby svou abdikaci mohl dál odkládat a mezitím si rozmyslet, jak se z příslibu, který nám dal, vykroutit. A tak jsem ho nedlouho po svém návratu na Východ navštívila, čistě abych ho trochu popostrčila. Bylo to úplně jako zastara: vlezla jsem mu uprostřed noci oknem do ložnice a přiměla ho probudit se do živoucí noční můry. Řekla jsem mu, že svou abdikaci oznámí v průběhu svatební hostiny, a donutila jsem ho to stvrdit podpisem. Jeho slovo pro mě nemá žádnou cenu, chtěla jsem to černé na bílém. A pokud by odmítl? No, šlechtě dokážu vyhrožovat naprosto bez výčitek.

Zabila jsem svého otce. Nebudu se rozpakovat zabít otce kohokoli jiného.

To byla slova, která pochopil, neboť výhrůžky a násilí jsou jediným jazykem, kterému král porozumí, a tak udělal, co jsem po něm chtěla. I tak ale cítím neklid. Král mě už dříve zradil a nepochybuju o tom, že se o to pokusí znovu.

Sedíme venku pod hvězdami, ten pocit ve mně sílí a sílí a zatím sleduju, jak můj nový tchán odtrhává kusy masa od kosti pečeného selete.

Král na oslavu svatby pozval každého, kdo na Šesti ostrovech něco znamená. Vzdálené příbuzné, generály, významné kupce, kapitány flotily: jsou tu všichni a já jsem ráda, že přišli, a mohou se tak stát svědky královy abdikace. Nemůžu si ale pomoct a mám dojem, že jeho úmysly jsou úplně jiné. On je pozval, aby je oslnil okázalou přehlídkou luxusu. Miluje, když je obdivován.

Atmosféra je ale stála vřelá: dvořané jsou samý úsměv a nezdá se, že by byl kdokoli proti sňatku prince a Zmije.

Konečně dojde na projevy, což je další rituál, při němž se po mně chce jen to, abych byla zticha. Nervózně očekávám, co se stane, dech se mi krátí. Buď se král zřekne své nadvlády nad ostrovy, nebo prokáže, že je stejně nedůvěryhodný, jako byl vždycky. Bojím se, že vím přesně, co z toho to bude. A pokud mě k tomu donutí, budou zítra vzpomínky na šťastnou svatbu ty tam. Tichá válka o moc, která mezi námi zuřila, dnes ať tak či onak skončí, a to, jestli se tak stane v míru nebo za použití na násilí, je teď zcela v jeho rukou.

Král promluví jako první, začne neupřímnými bláboly o tom, jak ho těší, že tu všichni jsou, a jak je vděčný, že sem vážili cestu. Poukáže na hostinu a chlubí se hojností, poznamená něco o kvalitě vína, které nechal donést ze sklepů. Když se ale dostane k tomu, jak je rád, že se královská rodina a Zmije spojí díky sňatku, jeho tón se změní. Rozvláčně vypráví o tom, že by nikdo neměl zpochybňovat smlouvu mezi zemí i mořem, protože nikdy nebyla pevnější. Zní to spíš jako výhrůžka než svatební projev a soudě dle výrazů na tvářích přihlížejících nejsem jediná, kdo si to myslí.

Mluví o dnech budoucích, o síle svého království. Nezmíní se o utrpení lidu a o těžkostech, se kterými zápolí. Neřekne ani slovo o Adlerovi, zrůdě, která mě vychovala. Ani slůvko o pádu jedné Zmije a vzestupu nové. Nepochválí syna za roli, kterou sehrál v ochraně Východu.

A nepadne ani slovo o tom, že by plánoval odstoupit.

Když pozvedne svou sklenici a připíjí na dlouhé a šťastné spojenectví, podívá se přímo na mě a usměje se. V tom úsměvu je tisícovka výzev. Je to úsměv, který jasně říká, že se odejít nechystá.

Přesně jak jsem se obávala.

Dívám se na něj, aniž bych uhnula pohledem. Protože pokud si jen na vteřinu myslel, že ho za jeho činy nepotrestám, pak se šeredně spletl. Dostal šanci a promarnil ji. A nepříjemnou pravdou je, že abych ho k abdikaci donutila, budu muset použít jím podepsaný dokument, a pokud to nevyjde, budu muset udělat to, co jsem měla provést už dávno. Budu muset zabít krále.

Jako první přeruší oční kontakt, což mi udělá radost. Rozhodnu se, že je načase připomenout králi, s kým má co do činění, a povstanu.

Ze všech stran cítím nesouhlasné pohledy. Není zvykem, aby princezna na své svatbě mluvila. Ale já jsem Zmije a nenechám se umlčet.

„Dnes je vpravdě historický den,“ řeknu pevným a jasným hlasem. „Je ale víc než jen dnem svatebním. Toto spojenectví je nový začátek. Ostrované příliš dlouho snášeli utrpení a byli ponecháni napospas děsivým strastím.“ Odmlčím se. „Tomu je konec. Toto je má přísaha: nikdy za vás nepřestanu bojovat. Od tohoto dne patří síla pevniny i moře ostrovanům a bude vám sloužit. A přísahám vám, že mír bude znovu nastolen.“

Došla mi slova, a když se kolem rozhostí trapné ticho, podívám se na Torina.

Tohle porušení tradic nebylo plánované a on má sevřenou čelist. Pak se ale solidárně postaví a pozvedne svou číši. „Na novou éru!“

Jako by tím prolomil kletbu. Všichni se k jeho přípitku přidají.

Dívám se na krále a pro změnu se usmívám já na něj. Můj úsměv říká, že ho s radostí zničím, pokud se bude dál ubírat touhle cestou.

Posadím se a nechám mluvit Torina. Pro svůj lid má jen samá laskavá slova a podpoří mou přísahu prohlášením, že budeme neúnavně pracovat na tom, aby doba temna, která sžírá naši zemi, pominula.

Během jeho řeči nedokážu ale přestat myslet na to, jak těžké bude slib daný ostrovanům dodržet. Pravdou totiž je, že jsem od svého návratu domů vytrvale bojovala, změna se ale ne a ne dostavit. Krveprolití, za kterým stál Adler, se nenapravuje snadno a několik nechvalně proslulých agresivních skupin banditů mně a mojí posádce nadále uniká.

Zhluboka se nadechnu. Na veřejnosti musím zůstat klidná. Rozhlížím se po davu a snažím se rozšifrovat reakce na naše projevy.

Pohledem ulpím na cizinci, kterého jsem zahlédla během obřadu. Kvůli zlosti způsobené královou zradou jsem na něj pozapomněla, když ho ale spatřím, můj neklid se okamžitě vrátí. Opírá se o kamennou zeď, nehoduje a rozhodně netleská. Jen si mě prohlíží. Pozorně.

Podívám se jinam a přešlápnu, abych se ujistila, že mám ostrou čepel pořád schovanou v botě. Všechny moje instinkty mi radí, že ji ještě před úsvitem budu potřebovat.

Konečně je po hostině a začne hrát hudba. Torin mě odvede na otevřený parket, kde si spolu poprvé zatančíme. Nejspíš cítí, jak mizerně mi je, protože mě drží pevně a zároveň něžně, já si opřu hlavu o jeho rameno a jsem nekonečně ráda, že se svým otcem nemá nic společného.

Jsem povinna tančit ještě s několika dalšími dvořany, nakonec se ale můžu omluvit a odejdu z parketu. Potřebuju chvilku ticha, a tak se přesunu na kraj dvora, schovám se za velikým kamenným pilířem a opřu si o něj čelo. Zavřu oči a přemítám, jestli to někdy skončí. Jestli budu mít kdy možnost odčinit všechno to utrpení. Protože jestli ne…

„Moc ti to sluší.“

Neslyšela jsem Bronna přicházet. Otočím se k němu a dnes poprvé se upřímně usměju.

„Díky. Tobě taky.“

Skutečně mu to sluší, má na sobě svůj celočerný hadí úbor a na hlavě kápi, která vrhá stín na jeho zadumané rysy. Jeho temné, neproniknutelné oči, v nichž jsem se ztrácela během tolika nocí, na mě hledí zpod dlouhých řas.

Bronn přistoupí blíž, pilíř nás skrývá před všetečnými pohledy. Nakloní se, aby mi odhrnul vlasy z čela. Pouhý jeho dotyk je pro mě ten nejsladší žár a já zavřu oči a vzpomenu si na naši poslední společnou chvíli. Jak jsme jeden druhého drželi a nikdy nechtěli pustit, ačkoli jsme věděli, že musíme, zatímco jsme přemítali, jestli je tenhle polibek náš poslední. Ukradla bych všechen čas na světě, abych v jeho náruči mohla setrvat byť jen o vteřinu déle: dvě těla, dvě duše splynuvší v jedno. Místo toho jsem se rozplakala, když usnul, a truchlila kvůli životu, který nikdy nebudeme mít.

„Jsi v pořádku?“

Přiškrceně se zasměju. „Ne. A ty?“

„Taky ne. Ale budu.“

Je teď tak blízko. Cítím teplo jeho dechu na své kůži a srdce mi bije rychleji, volá z nitra mojí hrudi a prosí ho, aby se mnou zůstal. Cítím ale, že už teď mi uniká. Roste mezi námi vzdálenost, která nemá nic společného s tím, jak daleko od sebe stojíme.

Během měsíců poté, co jsme opustili Západ, jsme oba vynakládali veškerou svou energii na to, abychom dostihli bandity. Neseme na svých bedrech vinu za to, že jsme přežili, zatímco naši milovaní zemřeli, a známe cenu, kterou museli mnozí pro dobro Ostrovů zaplatit. Pokoušeli jsme se ten pocit otupit neohroženým bojem, jenž měl zajistit, že jejich oběť nebude marná. Po bitvách a krveprolitích jsme si vždycky našli cestu jeden k druhému a užívali si kradmé chvilky, během nichž jsme se cítili naživu, zatímco kolem řádila smrt. Pokoušeli jsme se utišit v náručí jeden druhého, a ačkoli jsme věděli, že to nebude trvat věčně, bylo snadné předstírat, že ano.

Byla jsem sobecká. Nechtěla jsem ho ztratit hned poté, co jsem ho zase našla. Ale teď tu stojím ve svatebních šatech a toužím po muži, který není mým manželem, a vidím až příliš jasně, že se úplně všechno změnilo. Tohle manželství nás roztrhá na kusy, otevře rány, které budou hnisat, a ne se hojit. Už to začalo. Dnešek Bronna ranil stejně spolehlivě jako ostrá čepel a já jsem ta, kdo tu dýku třímá v ruce.

Trochu od něj poodstoupím a donutím se udělat to, co je nutné. „Mám pro tebe úkol.“

Bronn se zamračí. „Úkol?“ Nezní to, že by ho to nadchlo.

Vykouknu zpoza pilíře a ukážu na muže s dlouhými vlasy, který ještě pořád číhá ve stínu.

„Zjisti, kdo je to.“

Bronn se zahledí tam, kam se dívám, a pak se jeho pohled stočí zpátky ke mně. „Torin to neví?“

Zavrtím hlavou. „Pokud není host, nevím, jak se dostal kolem stráží. Nevěřím mu. Sleduje mě až moc pozorně. Cítila bych se lépe, kdybys ho sledoval a zjistil, co má za lubem.“

Moje obavy jsou opravdové, je ale pravda, že se zároveň snažím trochu se Bronnovi vzdálit, a přidělit mu misi je nejlepší způsob, jak to udělat. Jeho pohled prozrazuje, že zná mé motivy. Ví, že se s ním loučím.

Promluví až po chvíli, hlas má chladný. „Považuj to za vyřízené, kapitánko.“

Úsečně kývne a odkráčí pryč. Zdá se mi, jako by zhasl všechny svíce a ukradl hvězdy z oblohy. V mém světě ještě nikdy nebyla taková tma.

Oslavy trvají dlouho, nakonec jsme ale Torin a já odvedeni do naší svatební komnaty vysoko ve východní věži. Celou cestu nás doprovází lascivní smích a obhroublé vtípky.

Když se dveře konečně milosrdně zavřou, Torin se o ně opře a vydechne, zatímco já nakopnu prázdný nočník takovou silou, že přeletí celou komnatu.

„Ten prolhanej, proradnej, vychcanej neřád!“ Svůj hněv vůči králi už nejsem schopná skrývat a nadávky se ze mě řinou nekontrolovatelným proudem. „Prohnilej, intrikánskej padouch!“

„Jo, můj otec nikdy nezklame,“ zavrčí Torin.

„Je to zrádnej, kluzkej, bradavičnatej plejtvák! Neměli jsme mu věřit ani nos mezi očima!“

Torin si povzdychne a promne si bradu. „Chceš říct, že já jsem mu neměl věřit.“

Jeho zklamání mou zlobu trochu zmírní. „Chtěl jsi nejdřív vyzkoušet mírumilovný postup,“ řeknu mu, když se po zádech zhroutím na postel a doširoka rozpřáhnu ruce. „Udělal jsi správnou věc.“

Torin se posadí ke mně a začne se zouvat. „Měl jsem to tušit. Můj otec udělá cokoli, aby se udržel u moci.“

„Ne, je to moje chyba. Byla jsem k němu po návratu příliš shovívavá.“ Boje mě zmohly, a tak jsem králi dovolila, aby se cítil v bezpečí. Měla jsem se do jeho dohody s Torinem vložit a donutit ho abdikovat okamžitě. Teď se kvůli mé slabosti všechno jenom zhorší.

Torin si lehne na záda vedle mě a chvíli jeden na druhého jen tak zíráme, protože jsme na cokoli jiného příliš unavení. „Už to neřešme,“ řekne nakonec. „Na chvíli si jím nekažme den. Boj začne zase zítra. Budeme trvat na tom, aby dodržel slovo a vzdal se trůnu, jak slíbil. Máš přece ten dokument, který podepsal, ne?“

Přikývnu. „Ve svém pokoji. Mohl by ale tvrdit, že jsem ho to donutila podepsat pod nátlakem.“

Torin se vševědoucně usměje. „A donutila?“

„Možná k nějakému nátlaku došlo,“ pokrčím rameny.

„Dobře, no, pokud se rozhodne rozporovat platnost toho dokumentu, sesadíme ho. Máme v rukou lepší karty.“

Další konflikty. Přesně to teď Ostrovy nepotřebují. Ale hluboko v srdci vím, že právě tak to dopadne. A ačkoli mi nebude ani trochu vadit zbavit se krále, nevím, jak daleko je Torin ochoten zajít, aby se z područí svého otce vymanil. Sesadit ho je jedna věc. Nechal by mě ho ale zabít, kdyby na to došlo?

„To je zvláštní,“ řekne Torin a šťouchne mě loktem do žeber. „Svatební noc jsem si představoval všemožně, nikdy by mě ale nenapadlo, že ji strávím rozpravou o svém otci.“

Usměju se. „Ani mě. Máme na práci mnohem důležitější věci.“

„Spánek,“ řekneme oba najednou a po celém tom namáhavém dni je hrozně příjemné společně se zasmát.

Torin mi pomůže rozvázat korzet, pak se ale otočí, když vyklouznu z šatů a převléknu se do košilky. Jakmile je v posteli, přilehnu si k němu a chytím ho za ruku.

„Je smutné, že nikdo kromě nás neví, jak významný den to dneska ve skutečnosti byl,“ řekne. „Spojení Východu se Západem. Začátek nové vlády. Naší vlády.“

Mám najednou v žaludku podivný pocit. Připomínka mého závazku vůči Západu není vítaná. Mám co dělat s Východem.

„Nejsme jediní,“ řeknu tiše. „Bronn a Sharpe to vědí.“ Okamžitě uvidím v Torinových očích záblesk bolesti.

„Chápou, proč jsme to dneska museli udělat,“ řekne.

Omluvně se usměju, nechci ho nakazit svou špatnou náladou. Torinovy obavy z budoucnosti jsou stejně veliké jako můj strach z přítomnosti, a přesně proto potřebujeme jeden druhého. Společně jsme v rovnováze.

„Můžeme to dokázat,“ pokračuje a stiskne mi prsty. „A taky to uděláme.“

Nakloním se a dám mu pusu na čelo. „Já vím.“

„Dobrou, manželko,“ řekne a oči mu zazáří náklonností.

„Spi sladce, manželi.“

Se závistí sleduju, jak rychle si ho spánek podmaní. Ačkoli jsem unavená do morku kostí, dlouho vedle něj ležím s hlavou plnou myšlenek. Je tu těžký, dusivý vzduch a připadá mi, jako by se stěny kolem svíraly. Nechám Torina samotného v naší manželské posteli, přejdu k oknu a se zoufalou touhou po vzduchu ho otevřu dokořán. Cítím se, jako by mi noc drtila hrudník, a nemůžu dýchat. Musím se odsud dostat. S oblékáním se neobtěžuju, jenom si přes košilku přehodím plášť a do boty si zasunu dýku.

Když se objevím ve dveřích, otočí se ke mně tváře tří překvapených strážných. Zvednu ruku, abych je uklidnila.

„Princ spí,“ oznámím jim a jejich vyjevených pohledů si záměrně nevšímám. „Nechala jsem pár věcí ve své staré komnatě a ráda bych si pro ně došla.“

„Dovolte mi vás doprovodit.“ Braydon se postaví a pak, jako by si na to zrovna vzpomněl, dodá: „Vaše Jasnosti.“

„Není třeba. Cestu znám.“

„Trvám na tom.“

„Dobrá, je-li to nutné.“

V jeho nabídce není žádná starost, jen nedůvěra.

Procházíme zámkem a jediné světlo vychází ze svíčky, kterou držím. Do mé komnaty v západní věži je to docela daleko, Braydon se celou cestu drží pár kroků za mnou a jeho pohled se mi zavrtává do zad.

Když konečně dojdeme k mým dveřím, otočím se k němu. „Asi tu zbytek noci zůstanu. Nechci svého muže rušit. Děkuji ti, Braydone.“

Princovu osobnímu strážci to očividně neudělalo radost, co ale může dělat? Ledově mi popřeje dobrou noc a pak mě nechá samotnou. Ticho je balzám na mou ztrápenou duši. Strávila jsem tak velkou část života v izolaci, že teď vždy díky hodinám stráveným ve společnosti jiných toužím po samotě.

Přesunu se na opačnou stranu místnosti, a když procházím kolem stolu, zkontroluju, že je zásuvka pořád zamčená. Jsem spokojená, že je svitek podepsaný králem v bezpečí, a tak otevřu dveře na balkon a nasávám studený vzduch brzkých hodin nad ránem. Zámek ozařuje světlo měsíce a osvětluje drobné, hvězdy připomínající kvítky černozáře, které se plazí po kamenné zdi pode mnou. Na chviličku si dovolím uvěřit, že se věci vyvinou přesně tak, jak doufáme.

Od chvíle, kdy jsem odjela ze Západu, jsem moc klidu neměla. A není to jen všemi těmi boji. Tichá nespokojenost se ve mně rozrůstá jako plevel. Nevím, co to je, ale plíží se a plazí, šíří se a dusí mě. Možná je to jen součást zvykání si na nový život. Nebo snad jen frustrace, která mě zevnitř užírá. Ale je tam, všudypřítomné upozornění, že něco není v pořádku.

Plášť mi povlává v ostrém větru, který mě pálí na kůži, a ve chvíli, kdy si z tváře odrhnu vlasy, upoutá mou pozornost nečekaný pohyb. Trochu se nakloním, abych zjistila, co to je.

Po zdi východní věže porostlé břečťanem šplhá člověk oblečený celý v černém. Světlo měsíce se odráží od čepele, kterou svírá mezi zuby, zatímco mrštně postupuje vzhůru. Ať už má neznámý jakékoli záměry, rozhodně nejsou přátelské.

Ve východní věži spí jen jediný člověk, Torin, a tak neváhám. Stejně tiše jako narušitel si svléknu plášť, vytáhnu dýku z boty a pak vylezu na balustrádu a hledám opěrné body na stěně zámku. Proběhnout chodbami by trvalo příliš dlouho. Tohle je moje jediná šance dostat se k němu včas.

Ruce mi snadno plují po starých kamenech a krev mi naléhavě pulzuje tělem, až mě z toho brní konečky prstů. Čepel mě škrábe do jazyku a po zádech mi stéká pot. Ani nemyslím na propast pod sebou. V hlavě mám jedinou myšlenku.

Dělej.

Vzdálenost mezi námi se zmenšuje, pak ale narušitel proleze oknem do ložnice, které jsem před chvílí otevřela, a já ho ztratím z dohledu. Přidám. Jestli se tam nedostanu rychle, bude příliš pozdě. Když jsem dost blízko, odrazím se ode zdi a skočím na okenní římsu. Vyjde to jen taktak, chvíli na ní nebezpečně visím a pak se vyškrábu do pokoje.

Než mé oči stačí přivyknout tmě, popadne mě někdo za vlasy a praští mi hlavou o zeď. Lebkou mi projede bolest, a jak zalapám po dechu, vypadne mi dýka z úst. Věděl, že ho někdo sleduje.

Teď kolem sebe máchá nožem a snaží se mě zasáhnout do břicha, rychle se ale vzpamatuju a tvrdě ho praštím do paže, takže zbraň pustí i on.

Nemám v plánu čekat, až se zotaví, a okamžitě ho prudce zasáhnu pěstí do brady. Klopýtne. Vyhne se ale mému dalšímu úderu a sám mě zasáhne do ramena, které mě okamžitě palčivě rozbolí.

Přeju si, aby nebyla taková tma, protože z narušitele vidím jen to, že má přes nos a ústa přetaženou masku a vlasy zakryté kápí. Musím vědět, kdo má dost odvahy na to, aby se tak bezostyšně vkradl do princovy komnaty, a natáhnu se, abych mu masku strhla. Znovu se mi ale vyhne. Je rychlý, jako by věděl, co mám v plánu, ještě dřív, než to stačím udělat. Je schopný vyhnout se každému mému výpadu.

Je dobrý.

Ale já jsem lepší.

Změním taktiku, nakopnu ho do žaludku, čímž ho vyvedu z rovnováhy. To je přesně to, co potřebuju. Teď se postarám o to, aby každá moje rána stála za to: úder pěstí do obličeje, další přímo do žeber. Zatímco náš tichý tanec pokračuje, světlo měsíce ozáří jeho jantarové oči, které jsou plné strachu.

„Kdo jsi?“ Musím to vědět.

Místo odpovědi se mi vrhne po krku, jeho ruce pátrají po kostech, jež by mohly rozdrtit. Zvládnu ho chytit za zápěstí dřív, než mi stihne sevřít hrdlo, a najednou se ocitneme v patové situaci.

Můžu udělat jen jediné – praštím svou hlavou prudce do jeho. Zavrávorá bolestí a ve chvíli, kdy na okamžik ztratí rovnováhu, ho znovu kopnu. Vrhne se směrem ode mě a dopadne na postel, kde celou dobu spí nicnetušící Torin.

Váha útočníkova těla na jeho lůžku ale stačí k tomu, aby procitl. Zmateně se posadí. „Marianne?“

Pořád ještě napůl spí.

Útočník se ještě zcela nevzpamatoval z rány do hlavy, nebude to ale trvat dlouho. Musím jednat rychle. Vrhnu se ke své dýce, která leží na podlaze, zvednu ji a vší silou, kterou v sobě mám, s ní mrštím směrem k mužovu srdci.

On však ostří zachytí mezi dlaněmi.

Takový um a reflex mě na okamžik vyvede z míry, a než se stačím vzpamatovat, útočník se otočí a vrazí mou dýku hluboko do Torinovy hrudi.

2

Najednou jsem bez dechu, jako by nůž vrazil do hrudníku mně. Vrhnu se k útočníkovi, ten už ale uhání k druhému oknu a já se musím rozhodnout: pronásledovat ho, nebo zachránit Torina.

Zanadávám a rozběhnu se k ležícímu princi, jehož krev se rychle vsakuje do ložního prádla.

Je už plně vzhůru a zmatený. Sevřu ho v náručí.

„Marianne?“ Tiskne si hrudník a já mu odsunu ruku, abych se podívala, jak vážné to je.

„To bude v pohodě, ukaž,“ řeknu tak klidně, jak jen dokážu, ačkoli mi v uších hučí panika. Nůž minul srdce, Torin ale i tak ztrácí hodně krve.

Rozervu jednu z přikrývek a pevně mu látku přimáčknu k hrudi. „Nic, co bych nedokázala napravit,“ řeknu a co nejsebevědoměji se na něj usměju, dojde mi ale, že se mu zavírají oči a ztrácí vědomí. „Ne, ne, neusínej.“ Pak se rozkřičím na strážné, protože už nedokážu zadržet příval strachu, který se ve mně zvedá. „Pomoc! Pomozte nám!“

„Torine, podívej se na mě,“ přikážu mu svým velitelským hlasem, jako bych ho vyzývala, ať si mě zkusí neposlechnout. „Neumřeš, slyšíš mě? Neopovažuj se umřít.“

Poznám, že bojuje, ale prohrává, a když se ke mně pokusí natáhnout ruku, zvedne se jen o pár centimetrů a pak ztěžka dopadne zpátky na postel.

Mohla bych ho zachránit magií.

Ta myšlenka přijde znenadání. Na magii jsem si nedovolila pomyslet od chvíle, kdy jsem se vrátila ze Západu. Jsem ale zoufalá. Dokázala bych v sobě najít sílu ho zachránit?

Dveře se rozletí a tu myšlenku zaplaší, strážní s otevřenými pusami zírají na výjev před sebou.

„Zavolejte léčitele!“ zařvu znovu, rozlícená jejich nečinností, i tou svou. „A spusťte poplach. Útočník nemůže být daleko.“

Jeden z mladších strážných se rozběhne pryč, křičí „Vražda!“ a budí zámek z opilé dřímoty. Další se vrhne k nám, a přestože panikařím, všimnu si podezíravého pohledu, kterým si celý výjev měří.

„Podej mi tu lahvičku z komody,“ řeknu. Je to slabé tonikum a normálně bych ho na takové zranění nepoužila, je to ale lepší než nic a Torinovi dochází čas.

Strážný se ani nehne. Zírá na mě a mně v tu chvíli dojde, jak to nejspíš vypadá.

Já, pořád v košilce, která je teď nasáklá krví, a moje dýka trčící z hrudi mého novomanžela.

„Prosím.“ Donutím se promluvit klidněji. „Umírá. Nech mě ho zachránit.“

Na chvíli se bojím, že je to beznadějné, strážný ale asi zaznamená mé zoufalství, dojde ke komodě a sáhne po toniku.

Vydechnu. „Děkuju.“

V okamžiku, kdy se natáhne, aby mi ho podal, prořízne okolní vzduch další hlas.

„Neopovažuj se podat vražedkyni ten jed.“

Strážný ode mě zaraženě poodstoupí, skloní hlavu a do místnosti vkročí král. Když po jeho boku uvidím Braydona, srdce mi ztěžkne. Očividně doběhl pro krále, jakmile viděl, co se stalo.

„Odveďte ji od mého syna,“ řekne král.

Braydon a druhý strážný přistoupí blíž ke mně.

„Jestli ho pustím, během několika vteřin vykrvácí,“ řeknu a ti dva zaváhají. Torinova pleť začíná být děsivě bledá a není těžké uvěřit, že je jejich princ na pokraji smrti.

„Ty.“ Král ukáže na staršího strážného. „Vystřídej ji.“

Muž nervózně polkne a postaví se vedle mě. Přitisknu jeho ruce na krví nasáklou látku. „Tlač na ránu. Nepovoluj.“ V mém rozkazu je slyšet výhrůžka. Závisí na tom Torinův život.

Braydon mě popadne za paži a zvedne mě z postele.

„To jsem nebyla já,“ řeknu králi. „Dokážu ho ale zachránit, když mě necháš.“

Král si mě nevšímá a obrátí se k Braydonovi. „Říkal jsi, žes ji nechal v západním křídle?“

„Ano, vaše výsosti. Musela vlézt dovnitř oknem.“

„Pronásledovala jsem útočníka! Unikl tamtudy,“ řeknu a mávnu rukou ke vzdálenější stěně, kde se okenice pootevřeného okna pohupují v nočním vánku. „Ještě ho chytíte.“

Pohled, který na mě král upře, je všeříkající. Nikoho jiného hledat nebudou. Svého podezřelého už mají.

„Zatkněte tu zrádkyni.“

Braydon mi spojí ruce k sobě a spoutá mě želízky. Nebráním se, ale jen proto, že to poslední, co chci, je, aby se starší strážný musel zvednout od Torina. Teď je to tedy nechám udělat. Pokud Torin bude žít.

Když konečně dorazí králův léčitel, ani trochu mě to neuklidní. Je to vetchý stařík, který vyhlíží znepokojivě neupraveně a vypadá, že ho právě vytáhli z postele. Pohled na prince ho ale okamžitě probere a on se vrhne ke svému královskému pacientovi.

„Potři obklad stříbropupeny a bahenními kopřivami,“ řeknu mu, zatímco mě odvádějí z místnosti. „A do tonika přidej malé množství bělorzi.“

Pochybuju, že se mou radou bude řídit, nevěřím ale starým recepturám, které léčitelé používají. Jsou často neúčinné. Torin má díky jeho péči jen o něco vyšší šanci na přežití, než jakou by měl, kdyby o něj nebylo postaráno vůbec.

K Braydonovi se přidá pět dalších strážných, aby mě odvedli, a navzdory okolnostem cítím špetku zadostiučinění. I přes to všechno nezapomínají, kdo jsem. Ne jen nějaká žena, která se náhodou provdala za jejich prince, ale Zmije. Měli by se bát. Kdybych chtěla, byli by mrtví během několika minut. Naštěstí pro ně je ale zabít nechci. Z tohohle zámku se nehnu, dokud si nebudu jistá, že je Torin v pořádku.

Odvedou mě do sklepení a vsadí mě do studené cely. Letní zámek se moc často nepoužívá, takže sklepení je povětšinou prázdné a můj příchod sleduje jen hrstka vězňů v sousedních celách. Je to úleva, vzhledem k tomu, že většinu zločinců na Ostrovech jsem za poslední dobu pochytala já.

Když Braydon pověsí na řetěz visací zámek, popadnu ho za paži. „Já to nebyla,“ řeknu. „Ten, kdo to udělal, je pořád tam venku. Mohl by se vrátit. Ať už si o mně myslíš cokoli, slib mi, že Torin bude v bezpečí.“

Braydon se mi vytrhne a plivne mi do tváře. „Zkurvená Zmije. Za tohle budeš viset.“

Navenek nijak nezareaguju, uvnitř ale zuřím.

Když v cele osamím, začnu zvažovat svou situaci. V tenké košilce se třesu zimou a začíná na mě doléhat tíha toho, co se právě stalo.

Někdo se pokusil zabít Torina. Někdo s výjimečnými schopnostmi. A král se ten zločin snaží hodit na mě.

Posadím se.

Tohle je zlé. Ve spoustě ohledů. Kdo by mohl chtít Torina zabít? Kdo by měl z jeho smrti užitek? Nejzjevnější odpovědí je král, ale navzdory všem jeho chybám nedokážu uvěřit, že by byl schopný zavraždit svého vlastního syna. Ale jestli to nebyl on, tak kdo? Útočníka, který se měl stát vrahem, jsem nepoznala, je ale možné, že spolupracoval s cizincem, kterého jsem zahlédla večer během svatby.

Ale kromě tří strážných neměl nikdo důvod domnívat se, že jsem nebyla v ložnici se svým manželem. Přítomnost Zmije by přece většinu lidí jistě odradila. Pokud si ovšem útočník nepřišel pro mě. Je snadné uvěřit, že by víc lidí chtělo zabít spíš mě než Torina.

Válka, kterou vedu proti banditům, je krvavá a brutální. Mým cílem bylo a je brát je do zajetí a předávat je do rukou spravedlnosti, aby mohli za své činy pykat, oni jsou ale připraveni bojovat do posledního dechu a má posádka se skládá z těch nejlepších bojovníků vůbec. I když jsem pár Hadů ztratila, se ztrátami na straně banditů se to vůbec nedá srovnat, a zatímco má posádka slavila vítězství, já jsem si dál dělala starosti. Bronn se domnívá, že mám strach, aby se ze mě nestal Adler, je to ale víc než jen to. Tohle není spravedlnost, kterou jsem zamýšlela na Východ přinést.

I tak je ale stále spousta banditů na svobodě, především nejnebezpečnější, nejznámější banda vedená surovcem jménem Karn. Zatím se jim daří unikat všem našim pokusům dopadnout je, tak účinnou síť teroru si dokázali vybudovat. Nejblíž jsme se k ní dostali, když se nám podařilo odhalit jejich sklad zbraní, které jsme si zabrali pro sebe. Není tak těžké uvěřit, že by na mě Karn poslal zabijáka. Nepochybuju, že by se mu titul Zmije zamlouval. Těžší je ale přijmout, že by kdokoli z jeho mužů dokázal chytit nůž v letu.

Svezu se na studenou zem, nervózně podupávám nohama a snažím se nemyslet na Torina. Dostal se k němu léčitel včas? Nebo už to má za sebou? Zabořím hlavu do dlaní a snažím se přemoct hořké slzy. Už jsem přišla o Grace, která mi byla téměř sestrou. Nemůžu ztratit i jeho.

Měla jsem mu pomoct magií? Dokázala bych to? Od chvíle, kdy jsem na Osmém ostrově nechala Esther, jsem neměla čas o téhle své součásti přemýšlet. O všech možnostech, které jsem si nechala ujít, když jsem odmítla její nabídku učit se u ní mágem. Nebo jsem si o tom možná přemýšlet nedovolila. Rozhodla jsem se ze Západu odjet a soustředit se raději na znovunastolení míru na Východě. V tomhle boji není pro magii místo. Pohřbila jsem tuhle svou část spojenou s divokou, nekontrolovatelnou silou, která mě děsí, ale zároveň mě tolik přitahuje.

Tvrdě praštím zátylkem do zdi v zoufalé snaze osvobodit svou mysl od těchhle nesnesitelných myšlenek.

Ne, ta naléhavá potřeba využít magii byla jen bláznivý reflex. Nevěděla bych, jak na to. Taková je pravda, která mi zatíná spáry do vnitřností. Kdybych přijala Estheřinu nabídku a nechala ji, aby mě učila, dokázala bych Torina zachránit?

Odpověď neexistuje. Můžu jenom čekat. Neudělám nic, dokud si nebudu jistá, že Torin bude žít.

Za rozbřesku zaslechnu blížící se kroky.

Při pohledu na návštěvníka se mi rozbuší srdce, nepohnu se ale ani o píď.

„Máš pět minut,“ řekne mu žalářník, a pak nás nechá o samotě.

Doběhnu k mříži a skrz ni popadnu Sharpea za ruce.

„Jak je mu?“

„Žije.“ Sharpe mě pevně stiskne. „Zatím.“

Moje úleva je téměř hmatatelná. „Díky bohu.“

Sharpe zavrtí hlavou. „Je v bezvědomí, Marianne. Nebudí se.“

„Neboj se, to je v pohodě. Jeho tělo si potřebuje odpočinout. Léčitel mu dal nejspíš něco na spaní.“ Cítím, jak mě tíha noci opouští a horlivě ujišťuju Sharpea, že takhle je to zatím v pořádku.

Jeho výraz je ale i nadále kamenný a on dál vrtí hlavou.

„Nechápeš to,“ řekne. „Jsem si jistý, že ho léčitel udržuje ve spánku záměrně. A nejen proto, aby se mohl vyléčit.“

Konečně mi dojde, co mi to Sharpe říká. „Nechtějí, aby očistil mé jméno.“

Sharpe skloní hlavu. „Mrzí mě to. Král chce, aby se soud konal co nejdříve. Všechny své důležité poradce a spojence má k dispozici, protože přijeli na svatbu. Snaží se tě zbavit.“

Nemůžu říct, že by mě to překvapilo.

„A je toho víc,“ řekne Sharpe. „Nechal prohledat tvou komnatu.“ Stiskne mě ještě pevněji.

„Sebral ten dokument, že?“ Samozřejmě, král chce zničit důkaz toho, že měl přenechat vládu Torinovi.

Sharpe přikývne. „Nenechá tě naživu, Marianne.“

Ne, nenechá. Co ale udělá se svým synem?

„A co Torin?“

„Nevím,“ řekne Sharpe přiškrceným hlasem plným obav. „Možná si král myslí, že bez tebe nebude představovat hrozbu. Možná ho probudí, až…“

„Až budu po smrti.“

„Mám o něj strach,“ řekne Sharpe. „Nemyslím si ale, že by ho král nechal zavraždit.“

I tak začínám mít podezření, že už se o to možná pokusil.

„Víš, že jsem to neudělala, že jo?“ Tu otázku pronesu stěží šeptem, tolik mi záleží na odpovědi.

„Nebyl bych tu, kdybych si jen na vteřinu pomyslel, žes to byla ty.“ A pak se mu na tváři objeví náznak slaboučkého úsměvu, prvního, který jsem u něj během posledních několika měsíců viděla. Jestli mi ho nabízí na znamení přátelství a útěchy, funguje to.

„Děkuju.“

„Udělám cokoli, abych ti pomohl,“ řekne, ačkoli oba víme, že se toho moc dělat nedá.

„Sharpe, dokázal bys informovat moji posádku? Nevím, jak zareagují, řekni jim ale, aby nic nepodnikali. To poslední, co Ostrovy potřebují, je vyhlášení války králi jen jeden den po vzniku našeho spojenectví.“

Žalářník se vrací, a tak Sharpe jenom přikývne. „Opatruj se,“ řekne, a než mé ruce pustí, ještě jednou je pevně stiskne.

„Dávej na něj pozor,“ zavolám za ním, pak je ale pryč a já znovu osamím.

Krev se mi vzteky vaří. Mohla by to skutečně být pravda? Je možné, že si král najal někoho, kdo se Torina pokusil zabít, jen proto, aby se udržel u moci? Stačilo by jenom, aby Braydon kývnul na znamení, že jsem odešla z místnosti, a pak už král mohl jen poslat vraha, aby se postaral, že ho nikdo nedonutí odstoupit. Nebo nás plánoval zabít oba? Proměnit naše manželské lože ve smrtelnou postel?

Po zbytek dne už nikdo další nepřijde. Nepřinesou mi jídlo ani pití a druhého rána je už nad slunce jasnější, že to takhle bude i dál. Možná je tohle králova taktika. Nechat mě vyhladovět, oslabit mě. Zapomíná ale, že už měsíce žiju z omezených přídělů potravin. Stejně jako většina lidí. Zatímco on si dál nárokuje mnohem víc jídla, než mu náleží, a vesele si plní břicho, my ostatní jsme se naučili vyžít s málem. Pár dní bez jídla zvládnu. Nebude to poprvé. A co se samoty týče – no, je mi skoro milejší než společnost.

Poté co prasklinou ve zdi čtyřikrát sleduju, jak vychází a zapadá měsíc, je má osamělost narušena. Přiblíží se žalářník se třemi dalšími strážnými. Lačné pohledy, které upírají na moje tělo, mi jasně napovídají, proč přišli. A i když jsem unavená, zlobím se.

Nehnu se z rohu, ve kterém jsem se choulila poslední dva dny a snažila se zahřát, a sleduju, jak vejdou do mé cely a zamknou za sebou dveře.

Neřeknu nic, ani když mě vytáhnou na nohy a obstoupí mě, jako bych pro ně nebyla nic víc než jen hračka.

Na rukou mám pořád želízka, a muži se proto chovají lehkomyslně. Věří, že jsem spoutaná, a tak přistoupí blíž.

„Teď už taková drsňačka nejseš, co?“ Žalářník promluví jako první. „Když kolem nemáš svoje muže, díky nimž by sis připadala silná a v bezpečí.“

„A my jsme naopak dost nebezpeční,“ řekne další.

Nejmladší strážný mě chytne za bradu a přitáhne si můj obličej k sobě, aby si mě prohlédl. „Je to ještě holka.“ V hlase mu zaznívá překvapení a úleva. Možná si kvůli mému věku a pohlaví myslí, že mu nemůžu ublížit navzdory tomu, že jsem Zmije. Možná si myslí, že jsem si ten titul vysloužila podvody a lhaním. Jako by si ho mohl nárokovat kdokoli. Nebo si prostě možná myslí, že jsem ho získala přes postel.

„Prosím,“ řeknu jemně a plně se vžiju do své zdánlivé zranitelnosti. „Nedělejte to.“

Rozchechtají se a žalářník přistoupí ještě blíž. „Nemá smysl škemrat,“ řekne najednou úplně vážně.

Zvednu k němu oči, a když promluvím, nemám v hlase ani náznak slabosti. „To nebylo škemrání, ale varování.“

Dlaní žalářníka prudce uhodím do čela a on zavrávorá dozadu. Na zlomek vteřiny ho to omráčí, já se sehnu, abych se vyhnula výpadu strážného po mé pravici, a sama praštím pěstí strážného nalevo. Úder posílený železnými pouty mu přelomí hrudní kost a muž se s výkřikem sesune na podlahu.

Ti druzí dva se ke mně blíží nanovo. Vrhnu se po žalářníkovi, přehodím mu ruce v okovech kolem krku a využiju jeho tělo jako kotvu, díky které se vyšvihnu do vzduchu a nakopnu druhého strážného do krku. Děje se to celé hrozně rychle, takže když se kolem žalářníka obtočím, vyšvihnu se mu na záda a želízka mu pevně přitlačím na krk, nemá šanci nijak zareagovat. Zatímco divoce máchá rukama a snaží se mě shodit, přitlačím na želízka ještě víc, takže nemůže dýchat a omdlí.

Tím pádem zbývá už jen nejmladší strážný, který stojí v nejvzdálenějším rohu a vypadá, že se každou chvílí počurá.

Vyprostím se zpod těla žalářníka, které se sesulo na podlahu, přejdu k němu, popadnu ho za límec a prudce ho narazím na zeď.

„Vyřiď králi, že mě pořád podceňuje,“ řeknu mu hlasem připomínajícím spíš zavrčení než projev člověka. „Řekni mu, že až do mojí cely příště pošle stráže, budou je odsud vynášet mrtvé, rozumíš?“

Strážný přikývne, na čele se mu lesknou kapičky potu.

„Dobře.“ Pustím ho. „Teď odsud dostaň tyhle hovada.“

Chlapík s přeraženou hrudní kostí se už plazí ke dveřím. Mladý strážný z cely vyvleče zbylé dva muže, a jak spěchá, aby byl užuž pryč ode mě, málem za sebou zapomene zamknout.

Až když zmizí a krev mi přestane tak zběsile tepat tělem, dá o sobě vědět bolest. Během boje se mi nějak podařilo vykloubit si rameno, do kterého mě před několika dny zasáhl nájemný vrah.

Do háje.

Budu si ho muset nahodit sama.

Položím dlaň na stěnu cely, zhluboka se nadechnu a pak celou svou vahou donutím kloub, aby se vrátil do jamky.

Na chvíli omdlím. Proberu se na podlaze, chvěju se bolestí, ale dokázala jsem to. Nesnažím se vstát, na to jsem příliš unavená. Bolest ale přinesla své ovoce. Během toho zmatku se mi podařilo ukrást žalářníkovi z opasku klíč, aniž by si toho mladý strážný všiml. Dokonce se nemusím ani přesouvat nijak daleko a rovnou ho schovám do jedné z puklin ve zdi.

I když si nemyslím, že by si na mě strážní něco dovolili znovu, své vyhlídky na jídlo a vodu jsem tím nejspíš nezlepšila. To, že jsem je ponížila, mi neprojde jen tak, takže se dá očekávat, že budu hladovět až do chvíle, než král provede svůj tah.

A až k tomu dojde, budu připravená.

3

Dva týdny po svatbě se v hlavním mramorovém sálu zámku, místě normálně vyhrazeném pro letní bály, koná soud.

Králi trvalo dát tuhle šaškárnu dohromady mnohem déle, než jsem čekala, a moc by mě zajímalo, co tohle zdržení způsobilo. Možná měl menší podporu, než si myslel, a musel se uchýlit k vydírání a výhrůžkám, aby získal svědecké výpovědi, které potřeboval. Ať už byl důvod jakýkoli, věděla jsem, že na tom není dobře v okamžiku, kdy mi do cely začali nosit vodu. Chtěli mě oslabit, ne zabít. Alespoň ne takhle. Muselo se to stát veřejně. Oficiálně.

Sharpe se mi od našeho setkání neozval a předpokládám, že jeho mlčení znamená, že se nemůže od Torina hnout ani na krok. A tak jsem dál čekala na svoji chvíli. Chtěla jsem během čekání vypadat, jako že jsem ztratila naději, s jistotou, že klíč od cely je pořád bezpečně schovaný. Jakmile zjistím, co má král za lubem, budu připravená uprchnout.

Když mě dnes ráno nechal přivléct do sálu, pořád ještě v zakrvácené košilce, kterou jsem měla na sobě tu noc, co Torin málem zemřel, kolem se slyšitelně rozlehlo znechucené mumlání. Jsem špinavá a páchnu. Můžu si jen představovat, jak nejspíš vypadám, rozhodně ale ne impozantně nebo nebezpečně, jak by se na Zmiji slušelo.

V sále se zřejmě sešla polovina Prvního ostrova. Jásající svatebčané se teď proměnili v pošklebovačný dav.

Nechali mě čekat usazenou na židli stojící o samotě a otočené tak, aby na mě všichni mohli zírat, což taky bez rozpaků dělají, dokud se neobjeví král a představení nezačne. Brzo je jasné, že to bude pořádné divadýlko.

„Mí drazí ostrované,“ začne král. „Děkuji vám, že jste dnes přišli, ačkoli mě velice mrzí, že je vaše účast vůbec zapotřebí. Můj syn…“ Hlas se mu zlomí předstíraným dojetím. „Odpusťte,“ pokračuje, přičemž si přitiskne ruku na hruď a oči se mu zalijí krokodýlími slzami. „Princ Torin je na tom zle, bojuje o život a to jediné, po čem teď toužím, je být s ním.“

Ale prosím tě. Pochybuju, že král za Torinem třeba jen jedinkrát zašel. I přesto mnou ale projede záchvěv strachu. Říká pravdu? Je zdravotní stav mého manžela skutečně tak vážný? Nebo je to jen součást královy hry? Možná bych se měla prostě zvednout, vyrazit ze sálu a probojovat se na ošetřovnu přes hromadu těl, které bych cestou nechávala ležet za sebou.

Ale pouhé vědomí, že by takový čin ohrozil všechno, za co jsme bojovali – stabilitu Východu –, mi zabrání přesně tohle udělat. Místo toho zůstanu sedět a donutím se naslouchat čiré žluči, která se králi řine z úst.

„Láme mi srdce,“ pokračuje, „že tato žena…“ Odmlčí se a ukáže na mě. „Kterou jsem přijal jako vlastní dceru, nás takto bohapustým způsobem zradila. To ona je zodpovědná za to, že můj syn možná zemře.“

Naše pohledy se střetnou a já v tom jeho nevidím žádné utrpení. Jen železné odhodlání mě zničit. Teď už nezáleží na tom, jestli mě té noci skutečně chtěl nechat zabít. Tohle je moje vražda.

Král ode mě odtrhne pohled a dál útočí na můj charakter. „Nevěřil bych, že je schopná Torinovi ublížit, kdybych to neviděl na vlastní oči. Jen vzpomínka na to, jak se tyčí nad jeho tělem, jak mu z hrudi trčí její nůž…“ Znova se odmlčí, aby se dal dohromady. „Inu, sami vidíte krev na jejích šatech.“

Z davu se ozve zděšené a znechucené mumlání a já se podívám na porotu, abych odhadla jejich reakci. Král sestavil radu svědomitě. Skládá se výlučně z jeho poradců a guvernérů jednotlivých ostrovů. Mužů, kteří mu patří. Podle jejich tváří soudím, že si královo vystoupení užívají stejně jako on.

„Rmoutí mě, že to musím říct,“ pokračuje král a nezní to ani trochu lítostivě, „ale naše Zmije je úplně jiná, než jaká se zdá být. Všechny nás podvedla a dnes je bohužel mou smutnou povinností odhalit její pravou podstatu.“

Řízení pokračuje výpovědí Braydona, od níž se očekává, že podpoří královu verzi pravdy, které mají všichni uvěřit.

Král Braydona postaví naproti porotě, což znamená, že ho mám přímo před sebou, i když se očnímu kontaktu se mnou vyhýbá.

„Řekl bys laskavě soudu, co se stalo během noci, kdy došlo k útoku?“ požádá ho král. Zdá se, že si je sám sebou před svou radou nesmírně jistý.

„Obviněná nad ránem opustila svatební komnatu, neboť si přála vrátit se do své bývalé ložnice.“

Sálem se rozlehne překvapený šum. Proč by nevěsta opouštěla manžela během svatební noci? Okamžitě to zavdá důvod k podezření.

„A šla sama?“ Král si to celé užívá mnohem víc, než by si otec syna, jehož život visí na vlásku, užívat měl.

„Ne, ačkoli si to přála. Trval jsem na tom, že ji doprovodím.“

„A proč jsi na tom trval?“

Braydon se teď podívá na mě. „Protože jsem jí nikdy nedůvěřoval. Je to Had.“

Všichni v sále začnou souhlasně pokyvovat a já se musím přemáhat, abych neobrátila oči v sloup nad tím, že ti samí dvořané mi ještě nedávno pochlebovali.

„Vskutku,“ přisvědčí král. „A co se stalo pak?“

„Odvedl jsem ji do její bývalé komnaty a ona trvala na tom, že tam zůstane, aby prince nerušila svým návratem. Zdráhal jsem se, nepříslušelo mi ale její rozhodnutí zpochybňovat, a tak jsem se s ní rozloučil.“

„A kdy jsi ji spatřil znovu?“ Nadchází králův vrcholný triumf.

„Když jsem vtrhl do princovy komnaty a uviděl jsem ji, jak u něj klečí s nožem zabořeným v jeho hrudi. Okno, kterým vlezla dovnitř, bylo pořád ještě otevřené.“

Sálem se ozvěnou rozlehnou pobouřené výkřiky, které královi vykouzlí úsměv na rtech a mě zasáhnou přímo do srdce. Jsou tak ochotní uvěřit mé vině. Ucítím bodnutí strachu, tentokrát se ale bojím o sebe.

Když se přihlížející utiší, král znovu promluví k porotě.

„Tato výpověď by sama o sobě stačila k tomu, abychom obviněnou odsoudili, trvám ale na tom, abyste si vyslechli i zbývající svědky. Jen tak totiž plně pochopíte, kam až je tato dívka schopna zajít, jde-li o moc.“

Když vysloví slovo „dívka“, naježím se.

Jsem Zmije.

Odvážila jsem se udělat to, co nikdo jiný: postavila jsem se kapitánu Adlerovi a vyhrála jsem. Král se svou volbou slov snaží všechno tohle podkopat a ve mně, navzdory strachu, začíná vřít vztek.

Braydon je nakonec ze svědecké stolice uvolněn a na jeho místo na králův pokyn nastupují jeden za druhým další lidé, kteří mají pošpinit mé jméno. Začíná to strážnými, z nichž jsem většinu nikdy neviděla, kteří sypou z rukávu historky o mém „neustálém zneužívání moci“. Nejsem si jistá, jestli naslouchající opravdu věří tomu, že jsem mívala ve zvyku procházet se po zámku a chrstat strážným jen tak pro legraci poháry vína do obličeje, ale stejně na tom nesejde. Král očividně zástup přihlížejících teprve zahřívá.

Pak následují komorné, které mě připravovaly na svatbu, a svědčí o mé neochotě ke sňatku. Že jsem byla ta nejneveselejší nevěsta, jakou kdy viděly. Jak jsem přiznala, že si Torina beru jen kvůli jeho trůnu. Zatímco opakují slova, která jsem nikdy nevyřkla, upírají pohled do země. Je mi jich líto. Nevěřím, že jsou tu dobrovolně, a nenávidím pomyšlení, že jim někdo vyhrožoval. Faktem je, že ačkoli jsem jim tyhle věci nikdy neřekla, něco pravdy na jejich obviněních je. Byla jsem zdráhavá nevěsta. Jen ne z důvodů, které si ony představovaly.

Když komorné skončí, jsou na řadě starší poradci. První z nich je lord Pyer, královský dozorce dolů na Šestém ostrově a králův bratranec. Ačkoli jsem s tím mužem nikdy dřív nemluvila (dokonce jsem o něm před svatbou ani neslyšela), vrhne na mě naprosto znechucený pohled, jako bychom byli nepřátelé na život a na smrt.

„Dlouho jsem prince nabádal, aby si tuto ženu nebral,“ řekne, jako by se sňatkem celou dobu nesouhlasil a jako by se jen před několika dny nesmál a nebavil spolu s ostatními na svatbě. „Ale kouzlem ho připravila o rozum.“

Král moudře kývne, jako by s jeho názorem naprosto souhlasil. „Pověz, pročpak? Copak sis nepřál, aby tvůj synovec uzavřel mocné spojenectví?“

„Svému synovci nepřeji nic jiného než štěstí a vroucně doufám, že se brzy probudí ze spánku, do nějž ho tahle čarodějnice uvrhla. Protože on by jako první potvrdil, že na vině je tahle ďáblice.“

Jedem tedy rozhodně nešetří.

Král se zamračí, jeho přehrávané překvapení dav očividně pořád baví. „Ďáblice? To jsou silná slova, bratranče. Máš důvod, proč ji takto nazýváš?“

Lord Pyer přikývne. „Její otec ji na Skalnatý ostrov brával s sebou. Byla jeho tajnou zbraní, dovedla se obratně pohybovat davem jako lovkyně a když našla svou kořist, vrhla se na ni. Silní muži propadli jejím sladkým slovům, manželé opouštěli své manželky. Ale polibek jejích rtů je znamením smrti. Adler toho lidu Šestého ostrova i koruně spoustu ukradl a ji využíval k tomu, aby muže sváděla, a pak zabíjela.“

Král se na mě podívá a nakrčí nos. „Myslím, že řada z vás má stejně jako já potíže uvěřit, že by tahle žena dokázala někoho svést.“

Sálem se rozlehne pobavené chichotání, protože (ano, přiznávám) nevypadám zrovna nejlíp. Zírám teď ale na krále s mimořádným odporem. Kdysi se mě sám pokusil svést a přemítám, jak moc je tohle veřejné ponižování odplatou za to, že jsem ho odmítla.

„Mohl bys uvést nějaké příklady její zlotřilosti?“

Lord Pyer se při králově otázce dme pýchou. „To rozhodně mohu. Kapitán Adler doufal, že díky tenčícím se rezervám křišťálu nabydou jeho vlastní zásoby na hodnotě. Náhodou vím, že tuto ženu pověřil úkolem sabotovat doly na mém ostrově. Její činy jsou přímou příčinou příšerných těžkostí, se kterými se Východ musí potýkat.“

Lapání po dechu je teď přímo slyšitelné, to mé nevyjímaje. Právě mě obvinil ze všeho, všeho, co Ostrovy musí snášet. Jak se opovažuje? Zoufale se chci začít bránit, držím ale jazyk za zuby. Cokoli řeknu, bude použito proti mně. Pokud se rozzuřím, použijí to jako důkaz mé agresivní povahy. Když se rozpláču, potvrdí to mou slabost. A tak je prozatím mlčení mou nejlepší zbraní.

Král zavrtí hlavou, aby předvedl, jak ho to ohromilo, ale ve skutečnosti spíš vypadá, že ho tohle odhalení potěšilo. „Tato žena je příčinou veškerého utrpení, které se podle svých vlastních slov snaží ukončit? Její ničemnost, zdá se, nemá meze.“

Nikdo se Pyera nezeptá, jak se tuhle „skutečnost“ dozvěděl, ani ho nepožádá, aby svá slova podpořil důkazy. Pak je uvolněn.

Král má spoustu dalších Pyerovi podobných svědků. Vysoko postavených mužů ochotných lhát o tom, jaké prohnilé dohody jsem jim nabídla od chvíle, co jsem se stala Zmijí: křišťál navíc výměnou za jejich loajalitu, vraždění nepřátel za moc. Úplatky, jež jim Adler jistě čile nabízel, ke kterým bych se já ovšem nikdy neuchýlila. Čím déle je vlastně poslouchám, tím víc jsem přesvědčená, že to oni jsou vinni z těchto zločinů proti koruně a že je král donutil překroutit pravdu pod pohrůžkou žaláře. Nejspíš by mě mělo těšit, že se nenašly zástupy poškozených, kteří by proti mně byli ochotní svědčit a odsoudit mě k smrti, a král si tak všechna tahle obvinění musel vycucat z prstu.

Když ale ambasador Čtvrtého ostrova začne přednášet svou žalobu, poslouchá se mi to hůř. Tentokrát totiž cítím zodpovědnost. Od chvíle, kdy Adler ostrov vypálil, aby mě potrestal, na něm nic neroste. Špetka magie, která se ukrývala v půdě, nadobro zmizela a země vyprahla. Je to pravda, která se mi snáší neskutečně těžko, neboť jsem milovala každý koutek ostrova a neexistuje nic, co bych neudělala proto, abych mu navrátila jeho předešlou krásu.

Ambasador viní mě. Jeho žaloba je postavena na tom, že můj spor s otcem a mé lačnění po moci Zmije vyústily v požár, který zničil jeho ostrov. Proklela jsem tamní zem a zabila stovky lidí.

Král se samozřejmě rozhodl nenápadně pominout skutečnost, že ho Adler zrazoval, a tak jsem nakonec vykreslena jako zlotřilá dcera natolik odhodlaná získat moc, že zabila muže, o němž všichni nadále věří, že byl mým vlastním otcem.

Učiněná ďáblice.

V tomhle okamžiku vyhlásí král přestávku, aby mohl porotě dopřát přepychové jídlo. Mě odvedou zpátky do cely, kde mi nezbývá než přemýšlet o všem, co se zatím událo.

Jedna z věcí, které jsem díky soudu chtěla zjistit, je, kdo jsou mí nepřátelé. Je třeba si přiznat, že jsem si dnes nejspíš udělala i pár nových a celá porota je pravděpodobně odhodlaná podepsat můj rozsudek smrti, král je má všechny v kapse. Mám ale podezření, že většina z těch, kdo svědčili, nejsou doopravdy proti mně. Jen si snaží zachránit vlastní kůži.

Kdyby se Torin probral a očistil mě od zločinů, ze kterých jsem obviněna, věřím, že by po mé popravě už tolik neprahli. Pokusit se zbavit se mě takovým způsobem je odvážný tah. A proto se bojím, že král udělá všechno proto, aby se Torin neprobral.

Prosím tě, nech ho, ať se probere. Nech ho žít.

Když se žalářník a strážní vrátí, aby mě odvedli zpátky do soudní místnosti, jsem připravená na cokoli, co si pro mě král přichystá. Zvládnu přestát lži. Koneckonců dnešek už byl brutální ažaž. Co horšího by mě mohlo potkat?

Žalářník ale nepřichází sám. Vedle něj, očividně roztrpčený tím, že se musí pohybovat v tak hnusném prostředí, je král. V téhle špinavé díře vypadá se sluncem opálenou pokožkou a lesklými vlasy nepatřičně čistý. Stejně ale není nic nechutnějšího než vítězný pohled, který má na tváři. Srdce se mi pod žebry sevře.

„Nech nás o samotě,“ řekne král žalářníkovi, který se zatváří zklamaně, ukloní se a zmizí.

Král a já si skrz mříž prohlížíme jeden druhého se stejnou nenávistí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jed.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.