Dlhá cesta domov

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na
www.lindeni.sk

www.albatrosmedia.sk

Charles Martin

Dlhá cesta domov – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Venujem každému, kto kedy zakúsil bolesť,
keď videl odchádzať niekoho blízkeho,
a potom stál na verande a osamelo hľadel na cestu.

A každému, kto kedy ľúbil a dostal sa na koniec tej cesty...
a potom sa obrátil.

PRVÁ ČASŤ

1

Videl som ho už aj predtým. Bol to starší muž, približne sedemdesiatpäťročný. Možno mal aj osemdesiat. Vykrivené reumatické prsty, slabý hlas. Vlasy biele ako sneh, na koncoch žltkasté. Tmavá zvráskavená koža. Ohnutý chrbát. Nosil ošúchané modro-sivé páskované nohavice od obleku a bielu košeľu, ktorú si zapínal až po krk. Na nohách mal klasické hrubé oxfordky. Biela farba bola zašlá a zvráskavená, ale čo bolo čierne, to sa lesklo ako zrkadlo.

Aj gitaru mal rovnako ošúchanú. Bola to stará Gibsonka J-45 a nad otvorom mala už vydraté diery, takže bolo čiastočne vidieť kostru. Muž prelepil páskou zadnú aj prednú časť. Tunery mali odlišné farby, dokonca aj z diaľky vyzerali struny hrdzavé. Občas však starý muž aj jeho gitara ožili. Rytmicky poťukal prstami po dreve, aby nastolil rytmus – znelo to, ako keby kdesi zároveň hrali aj bubny. Úsmev na jeho tvári napovedal, kým kedysi bol. Alebo za koho sa považoval.

Nie som veľmi prieberčivý, aspoň čo sa týka gitár. Šesť strún, toľko stačí vášni. Každá struna má svoj majestátny hlas a spolu tvoria polyfonický koncert. Pravda je taká, že ma skôr fascinuje predstava, ako sa dajú zlepiť rôzne kusy dreva, aby vznikol nástroj v tvare presýpacích hodín, vystužiť ho, spevniť, natiahnuť naň šesť bronzových strún, a potom stačí len trochu tlaku, aby sa rozozneli. Je to nádhera, čo spolu tie jednotlivé kúsky dokážu, najmä ak sa ich dotkne skúsená ruka. Vylúdia hlboké, hrdelné, nízke, bolestne duté, príjemné stredné aj výrazné vysoké tóny... O každom by som dokázal dlho rozprávať.

No gitara toho starého muža už dávno stratila hlas. Je zodratá. Aj on. Jeho myseľ možno už zabudla väčšinu nôt, ale jeho prsty nie. Väčšina ľudí v ňom vidí tuláka a opilca, ja som však vycítil hudobného génia. Kedysi určite niekým bol.

Niekoľko posledných sobôt som ho videl na hlavnej ulici v Leadville. Sedel na lavičke a hral na gitare pri otvorenom puzdre. Potom ho zatvoril a zmizol, nebolo ho až do utorka. Objavil sa v piatok, znova bol smädný. Vyprahnutý ako púšť.

Ako aj teraz.

Spomalil som a chystal sa zaparkovať. Chodníky boli preplnené. Dnes sa mu isto darí. Zaparkoval som, zastrčil si notes dozadu za opasok, dal si hlt pepto-bismolu, dve antacidové tabletky a vzal som svoju gitaru. Počul som ho skôr, ako som ho zbadal. Sedel na lavičke oproti známemu odpočívadlu pre cyklistov.

Leadville je obľúbeným miestom cyklistov z Vailu, Aspenu, Steamboatu, Breckenridgeu, dokonca zo Springs a Fort Collins. Predvádzajú tu svoje drahé pochrómované bicykle, na ktorých majú najazdených málo kilometrov a nie sú otlčené, naopak, sú ozdobené, potiahnuté silikónom a skôr pripomínajú hračky. Leadville je bývalé banské mestečko, jedno z najvyššie položených v USA, nachádza sa vo výške viac ako tritisíc metrov nad morom. Kedysi sa tu ťažilo striebro, dnes zostalo len pozlátko. Počet obyvateľov klesá a stúpa v závislosti od sezóny. V lete sa tu stretávajú ľudia na dvoch kolesách, na bicykloch aj motocykloch. Koná sa tu napríklad Leadvillle 100, celodenné preteky na bicykloch až na High Mountain Pies, kde sa podáva najlepšia pizza v Skalnatých vrchoch; odtiaľ do Melanzany, kde sídli malá súkromná firma, ktorá vyrába najlepšie flaušové bundy na svete, mikiny aj svetre, a predávajú sa priamo na hlavnej ulici. Každý z Colorada vie, čo je sveter „Mellie“. Ak ho zbadáte, máte šancu stretnúť sa s domorodcom. Alebo s ich napodobňovateľom.

Starý muž sedával na ulici rovno oproti hostincu, takže zvuk jeho gitary sa niesol rovno do baru. Múdre. Vybral si dobré miesto, ale mal dva problémy. Po prvé, páchol. Neumýval sa niekoľko týždňov, nepoužíval dezodorant. Možno aj niekoľko mesiacov. Po druhé, jeho hlas a gitara nezneli harmonicky. Možno sa niekto zľutoval a hodil mu občas nejaký groš, ale bolo to málo.

Trochu som zariskoval. Vedel som, že je to jeho stále miesto, a chodil som okolo ako mladý pes. Môj trik spočíval v tom, aby som sa k nemu priblížil, ale aby mal z toho normálny pocit. Chcel som, aby si zvykol na moju prítomnosť, skôr ako si ju uvedomí. Stála pri ňom ďalšia fľaša, takže som mal trochu šťastie – periférne videnie nemal také jasné. Na druhej strane to však bola aj moja nevýhoda, lebo by sa možno so mnou pobil, keby si myslel, že mu z tej fľaše chcem odpiť.

Poznal som pieseň, čo hral. Brnkal na struny, vlastne do nich doslova búchal. Prešiel som okolo a usadil som sa. Neprekážal som mu. Všimol si ma asi po minúte, trochu stuhol, zdvihol jedno plece a začal hrať a spievať hlasnejšie. Tóny, čo mu vychádzali z úst, neladili s gitarou. Usmieval sa pri tom. Určite sa usmieval pri spomienke, ako to znelo kedysi.

Mal som pocit, že predtým určite hral aj s inými hudobníkmi a vedel, keď sa niekto k jeho hre pridal. Voľne zahral tón E, vtedy som si k nemu prisadol a začal som brnkať. Zamračil sa, zdvihol jedno obočie a vylúdil niekoľko nových tónov, ktoré jeho myseľ ešte nezabudla. Snažil som sa k nemu pridať, ale triafal som len občas.

Podráždene zmenil akord a začal spievať akúsi starú baladu, ktorú isto spieval tisíc ráz. Prispôsobil som sa a hral som spolu s ním. Vzduchom sa niesla melódia, ale zatiaľ nedosiahla vrchol. Bolo to ako jemný tanec. Keď dramaticky pridal na hlase, napovedalo mi to, že si nie je istý, či ma chce za partnera. Určite ma nechcel pri delení svojich drobných.

Práve si ma premeriaval očami, keď mu do puzdra nejaký chlap v čiernej koženej bunde hodil dvadsaťdolárovku. Starec ju zbadal, zazrel na mňa a prestal hrať, aby si ju vzal. Trochu som sa odtiahol od neho a jeho puzdra, takže si asi hmlisto uvedomil, že mu z mojej strany nič nehrozí, a vrátil sa k svojej piesni.

Keď sa skončila, mal už v puzdre štyridsaťpäť dolárov. Zazrel som v jeho očiach strach. Mal pred sebou jackpot a uvažoval, či to nezbalí a neutečie.

Videl som, že mi môže zmiznúť, tak som vstal a hodil do puzdra dve dvacky. „Môžem si s vami zahrať?“

Zachytil puzdro pravou nohou a pritiahol si ho bližšie. „Čože?“ zhúkol mi rovno do ucha.

Nahol som sa bližšie, snažil som sa nevnímať jeho pach. „Nebudem pre vás žiadny problém.“

Civel na mňa alebo kdesi za mňa na dav. Napokon sa pozrel na moju gitaru. „Ale tých štyridsaťpäť je mojich.“

Prikývol som.

Šľachovitou rukou mi ukázal, aby som sa k nemu veľmi nepribližoval. Poslúchol som.

Ako dieťa som mal škatuľku a v nej šesťdesiatštyri farebných voskových pasteliek, ktoré mali aj strúhadlo. Bol som taký nadšený toľkými farbami, že som premýšľal, či by sa nedali roztopiť a ja by som zistil, aký odtieň vznikne. Nebol to dobrý nápad.

Tento starý muž mi pripomínal môj dávny experiment. Kedysi bol krásny a výrazný, ale prišiel o to. Všetky farby sa zmiešali do jednej nevýraznej hnedej. Lenže ľudia nie sú voskové pastelky. A keď sa vosk roztopí, už sa to nikdy nedá vrátiť späť. Farba ľudí je súčasťou ich DNA. Sme ako vitrážové okná v katedrále. Niekde po ceste do tohto muža hodili dačo hnedé, takže z neho už nemohlo žiariť svetlo.

Je to zázračný fenomén, ale podľa mňa hudba akoby vytvárala vlny, ktoré vidíme očami. Je to tak, že aj hudba je súčasťou svetelného spektra. Je to podobné, ako keď časť toho spektra počujeme. Aj anjeli asi počujú a vidia svetlo, čo dodáva ďalšiu dimenziu úsvitu, splnu alebo západu slnka.

Mojím cieľom bolo rozžiariť staré svetlo. A keď som to urobil, okná katedrály žiarili modrou, šarlátovou a kráľovskou fialovou.

Starý muž ožil.

Prešlo dvadsať minút, pozrel na mňa a na priestor na lavičke vedľa seba. Prijal som jeho pozvanie. Jednou zo záhad hudby je fakt, že dvaja môžu dokázať to, čo človek nikdy nedokáže sám. Efekt je úžasný. Okrem toho je to jediná činnosť na svete, ktorá môže preniesť toho, kto hudbu počuje, z miesta A na miesto B v priebehu dvoch úderov taktu. Môže zmeniť náladu z veselej na smutnú, víťaznú či nádejnú. Je to originálny stroj času.

Aj tváre davu navôkol vypovedajú veľa. Pred chvíľou starca považovali za beznádejného pijana. Teraz sa pýtajú: Kto je tento muž? Niečo v ňom stále zostalo. Starý muž stál na chodníku a brnkal melódie, na ktoré si nespomenul možno už aj tridsať rokov. Vo svojich predstavách stál asi na javisku. Po chvíli sa jeho smiech miešal so slzami, čo dokazovalo, že sklo nestráca svoju farbu. Môže byť v tieni tmavšie, omylom zatreté, stlmené alkoholom, ale z človeka už nedostanete hudbu, ak má poškodené vlákna DNA.

Čoskoro začali pred nami tancovať a krútiť sa dve dievčatá v šatách, a keď starý muž spustil Over the Rainbow, ľudia sa pridali a spievali. Potlačil v údive úsmev aj slzy a do puzdra mu padala bankovka za bankovkou. Napokon spustil a capella verziu What a Wonderful World, ktorej by sa potešil aj Louis Armstrong.

Asi po hodine mu došli piesne. Aj dych. Dohral a odfukoval. Vždy je lepšie zísť z javiska, keď si publikum žiada viac, takže som vstal a dal som mu tým signál, že je časť skončiť.

Jeho krvavočervené oči sa nedokázali sústrediť. V puzdre ležalo isto niekoľko sto dolárov. „Chcete nejaké?“ opýtal sa ma.

Dav tlieskal a pískal. Kľakol som si pred starého muža.

„Zaplatili ste mi dosť.“ Potom som položil svoju gitaru do jeho puzdra na peniaze.

Pre niekoho gitara predstavuje iba drevo a struny. Pre iných je to pomocné rameno, žiarlivá milenka, nebezpečenstvo, sabat, hlad divočiny, brnenie, záves, za ktorý sa dá skryť, skala, na ktorej sa dá stáť, lietajúci koberec, kladivo. No občas, keď sa svetlo stretáva s tmou, hrozí, že sa prepadneme do zeme a pohltí nás tma.

Razil som si cestu davom. Malý chlapec v kovbojskom klobúku a opasku ma potiahol za košeľu. „Pane?“

Obrátil som sa. „Čo je?“

V ruke držal kúsok papiera. „Môžete sa mi podpísať?“ Pozrel sa na muža vedľa seba. „Otec vraví, že by som si mal pýtať váš podpis, lebo hoci vyzeráte, ako keby ste žili kdesi v horách, raz niekým budete.“

„Naozaj?“ Podpísal som sa, podal mu papier a čupol som si k nemu. „Aj ty na niečo hráš?“

„Áno, pane.“ Trochu sa vystrel. „Na bendžo.“

„A ide ti to?“

Prikývol, potom ukázal na jazvy na mojej hlave. „Bolí vás to?“

„Už nie.“

„Čo sa vám stalo?“

Otvoril som a zavrel päsť. „Keď som bol mladý a bláznivý, čosi na mňa spadlo.“

„Ako veľká činka alebo tehla?“

„Nie, skôr strop.“

Ukázal na moje hrdlo. „Vždy šepkáte, keď rozprávate?“

„Žiaľ.“

„Prečo?“

„Zachvátil ma oheň.“

„A kvôli tomu ohňu to teraz tak znie?“

„Vieš, plamene neboli také hrozné, ale horúčava zmiešaná s jedovatými výparmi spôsobila, že som stratil hlas.“ Usmial som sa. „Teraz to vyzerá, že sa stále hnevám.“

„Otec hovorí, že mi dá na zadok, ak ma nájde hrať sa so zápalkami.“

Zasmial som sa. „Mal by si sa od nich držať čo najďalej.“

Chcel som vstať, ale znova ma potiahol. „Pane.“

„Áno?“

Dotkol sa mi brady, jeho prsty mi hovorili, že som skutočný, nielen samá jazva. „Mne sa nezdá, že by to znelo, ako keby ste boli nahnevaný.“

Jeho slová mi mierili rovno do srdca a tam sa stretli s ozvenou hlasu môjho otca. Máš taký hlas, že by si mohol umlčať aj nepriateľa a pomstiteľa.

To sa mi páčilo. „Vďaka, chlapče.“

Keď som sa obrátil a pozrel znova na starého muža, hral na mojej gitare. Oči mal vytreštené a ústa otvorené, úsmev na jeho tvári mal väčšiu hodnotu ako tá kopa bankoviek.

2

Viezol som sa autom smerom na juh a v hlave som si stále opakoval slová toho chlapca. V spätnom zrkadle som videl sám seba a pravdu, ktorú som sa dlho snažil potlačiť. Dlhé vlasy tmavšej blond farby. Tmavšia brada so sivými fúzmi. Neupravený vzhľad. Muž z hôr, ako povedal chlapec. Niekto by povedal, že bezdomovec. V priebehu rokov som sa snažil skryť jazvy na hrudi, chrbte, krku a pri pravom uchu. Keď som sa tak „skryl“, zistil som, že ľudia na mňa reagujú láskavejšie. Naozaj som bol nepekne zjazvený. Pozrel som si na pravú ruku na volante. Vystrel som prsty a potom som znovu zaťal päsť. Nemohol som s tým urobiť nič, len nosiť rukavicu. Niektoré veci sa jednoducho nedajú skryť.

Džíp bol smädný, tak som zastavil na čerpačke na okraji mesta. Obklopil ma všadeprítomný hluk. Šplechot benzínu stekajúceho do nádrže. Hluk nákladniakov na diaľnici zmiešaný so svišťaním pneumatík. Niekto sa dohadoval, ako vychádzal z malého obchodu. Nad poklop sa prisunula cisterna, najprv prednými kolesami, potom aj zadnými. Kdesi za mnou rachotil buldozér a bager. V diaľke hučala siréna, potom zaznela aj druhá. Počul som deti hrať basketbal.

V tom hluku som sa len ťažko mohol sústrediť na jeden slabý zvuk. Znel ako piskot komára pri grilovaní. No s každou sekundou bol iný a rozoznával som v ňom niečo príjemné. Bol to spev. Niekto spieval.

Pozrel som na cestu a zbadal som pri nej stáť ženu. Stála rovno pri diaľnici. Dvíhala palec, asi pritom stopovala. Z diaľky som nerozoznával jej črty, ale nebola mladá. Vlasy mala odfarbené na peroxidovú blond a na nich fialovú šatku. Na sebe mala modrú vetrovku. Vyblednuté džínsy mala zastrčené v kovbojských čižmách. Pri nohách jej ležal vak, puzdro na gitaru a malá plechovka.

Nepovedal by som, že má silný hlas. V skutočnosti znel unavene. No bolo v ňom čosi, čo v iných hlasoch nebolo. Dokonalé výšky. Nehovoriac o tom, že vedela dobre ovládať hlasivky.

Zdalo sa mi v ňom čosi známe. No keď som sa započúval, stratilo sa to. Vtom zavanul vietor, fúkol mi do tváre a priniesol mi vôňu zabudnutej spomienky.

Ako som sa na ňu pozeral, zastal pri nej starý zhrdzavený zelený dlhý ford so snehovým pluhom vpredu. Koncom septembra to nie je nič nezvyčajné. Vpredu sedeli traja ľudia, vzadu dvaja. Videl som, ako žena kývla, potom vzala svoj vak a gitaru a hodila ich do ložnej časti. Vysadla do nej aj sama, dokázala, že má ešte silu, ale pritom pôsobila graciózne a vyžarovalo z nej sebavedomie. Auto sa pohlo do údolia a zvírilo za sebou oblak prachu.

Stratený v niečom, čo som stále nevedel zaradiť, snažil som sa zachytiť posledné tóny zanikajúce vo vzduchu. Potom som sa rýchlo vrátil na zem a spamätal sa, lebo z čerpacej pištole sa mi začal liať benzín rovno na topánky. Závoj je občas tenký a človek sa ľahko stratí.

Vždy som mal slabosť na ženy, ktoré spievajú.

Vrátil som sa na hlavnú cestu a zahľadel sa na hory lemujúce Colorado popri diaľnici smerujúcej na západ a juh z Leadville do Buena Vista. Cez predné sklo som videl štíty La Plata, Mt. Elbert a Mt. Massive. Akoby sa ťahali až k mojim bočným zrkadlám. Medzi horami ležali malebné horské priechody, cez ktoré prúdili davy ľudí do stredísk boháčov, do Aspenu a Snow Mass.

Colorado je ako dievča, ktoré som kedysi poznal. Krásne v každom svetle. Keď sa svetlo alebo uhol zmení, odhalí sa niečo nové. Niečo skryté vyjde na povrch. Koncom septembra alebo začiatkom októbra sa svetlo v Colorade mení. Štíty pokrýva sneh. Stromy dosiahnu vrchol farebnosti. Vidieť Colorado na jeseň je ako nazrieť do kráľovskej miestnosti. V zime je zasa majestátne. Ako priznanie.

Keď ho Boh tvoril, naozaj nezaháľal.

O štyridsaťpäť minút som vošiel do Buena Vista a na obrubníku sedela tá istá žena v modrej bunde. Hlavu mala zaborenú v dlaniach, nohy v špine. Jedným plecom sa opierala o parkovací automat. Bundu mala roztrhnutú a na jednej strane zašpinenú. Z diery na pleci sa sypalo drobné perie a vo vetre sa jej vznášalo okolo hlavy. Džínsy mala roztrhnuté na kolene. Gitara bola preč, okolo ležali len úlomky. Ani zelené auto nebolo nikde v dohľade.

Stál som na semafore s idúcim motorom a hľadel som na ňu. Naskočila zelená, ale v tom rannom čase bolo málo dopravy. Zmenili sa všetky tri svetlá a ja som tam stál a sledoval, ako žena vstala a snažila sa prehodiť si cez plece vak. Pravú ruku mala krvavú, nepekne poranenú, možno aj zlomenú. Odhrnula si vlasy z očí, ale šatka sa jej skĺzla, skrútila sa rovnako ako jej telo. Spod šatky vytekala krv. Žena stratila rovnováhu a zachytila sa o parkovací stĺpik.

Zabrzdil som ručnou brzdou a vyskočil z džípu, keď prevrátila oči a hlava jej klesla dopredu. Pustila sa stĺpika a zapotácala sa.

Spadla mi rovno do náručia.

Stál som na chodníku a držal krvácajúcu ženu, ktorú som nepoznal. Vzal som jej vak a vykročil k džípu. Obklopila ma jej vôňa. Znova to bola tá istá vôňa, ktorú som cítil na pumpe. Posadil som ju a stiahol jej z hlavy šatku, lebo jej visela až na ústa a bál som sa, či má dosť vzduchu. Až vtedy som si všimol jej tvár.

Vystrel som sa. To nie je možné.

Sklonil som sa k nej, naklonil hlavu v tom uhle ako ona a pozrel som sa znova. Poplietla ma farba vlasov a rovnako ako ja zostarla. No tá vôňa, to bola určite Coco Chanel. Najmä keď ju mala ona. „Nemôžem uveriť vlastným očiam,“ prehodil som.

Odviezol som ju o tri bloky ďalej pred nemocnicu a zaparkoval som. Krvácala mi na sedadlo. Pochyboval som, že má vážne zranenia, ale na čele mala poriadnu hrču, akoby ju ktosi udrel. Vzal som ju zo sedadla a odniesol k vchodovým dverám.

Recepčná bola milá plnoštíhla žena, ktorá bola rada stredobodom pozornosti a mala rada tequilu. Potulky po miestnych baroch vám veľa napovedia o pijanských zvykoch ľudí.

„Pomôžete mi, Doris?“ šepol som.

Keď zbadala ženu v bezvedomí, ktorej na podlahu kvapkala krv, stisla gombík a automaticky sa otvorili veľké dvojité dvere po mojej pravej strane. Odniesol som ženu na pohotovosť a Doris šla za nami, vypytujúc sa.

„Čo sa stalo, Cooper?“

„Neviem.“

„Ako to, že vám krváca v náručí?“

„Videl som ju pri semafore.“

Odhrnula jej vlasy z tváre a zadržala dych. „Udreli ste ju?“

„Nie.“

„Čo ste robili pri semafore?“

„Doris, môžem ju niekam položiť?“

Ukázala na stôl, kam som ženu položil.

„Cooper,“ Doris na mňa pozrela ponad okuliare na čítanie. „Skrývate niečo? Mám zavolať vášmu právnikovi?“

„Doris, sledujete priveľa dielov CSI. Zavoláte lekára, prosím?“

Doris ma nemá rada, lebo v priebehu rokov som opakovane odmietal jej rady, ktoré sa ozývali čoraz častejšie. Zamračila sa a poklopkala perom po spise. Prešla po mne pohľadom od hlavy po päty, tvárila sa zvedavo aj nesúhlasne. Potom sa perom poškrabala po hlave.

„Nepoznáte náhodou jej meno? Ale vymyslite niečo lepšie ako Jane Doeová.“

„Náhodou viem.“

Čakala.

„Doris, toto je Daley Crossová.“

Doris sa sklonila bližšie a na koreni nosa sa jej urobila vráska. „Tá Daley Crossová?“ zdvihla obočie.

„Presne tá,“ prikývol som.

Opatrne som položil Daley hlavu na vankúš a rozlúčil sa s Doris. Dokonca som nasadol do džípu...

No o dvadsať minút ma lekár našiel sedieť v čakárni s pohárom kávy z automatu v ruke.

„Cooper.“

Podal som mu ruku. „Ahoj, Bill.“

„Doris vraví, že poznáš tú pacientku.“

„Poznal som ju kedysi dávno.“

„Vieš, poriadne si udrela hlavu, je v slabom bezvedomí. Možno ju bude bolieť hlava. Vyzerá to tak, že ju ktosi udrel dverami auta. Možno má aj nejakú zlomeninu, ale ak je to iba vlasová zlomenina, na röntgene sa to nezobrazí niekoľko týždňov. Tak či onak, niekoľko dní ju to bude poriadne bolieť.“ Odmlčal sa. „Čo s tým máš spoločné ty?“

„Zastavil som na semafore. Vtedy odpadla. Tak sme sa ocitli tu.“

„Nevidel si, čo sa stalo?

„Nie, videl som ju stopovať v Leadville, ale vtedy som ju nespoznal. Nepoznal som ani to auto.“

Lekár sa zahľadel von oknom. „Akej farby bolo?“

„Vyblednutej zelenej. So žltým pluhom na sneh. Dlhý ford. Kolesá mal celé zhrdzavené od soli.“

Ukázal na vzdialený kút parkoviska. „Ako ten?“

Pozrel som sa tam. „To je on.“

„Práve som šil pätnásť stehov na hlave jednému dlhovlasému chlapíkovi v montérkach. Povedal, že spadol.“

„Mala gitaru,“ dodal som.

Obrátil sa, pozrel do dlhej chodby, potom na mňa. „Skúsim to zariadiť.“

„Tá žena tu zostane na noc?“

„Nemôžem ju poslať domov. Teraz spí. Budeme ju sledovať. Zajtra ráno ju možno prepustíme.“

Obrátil som sa k dvojkrídlovým dverám a vytiahol mobil. „Daj mi vedieť, ak sa niečo zmení.“

Pozrel cez plece. „Naozaj poznáš Daley Crossovú?“

Pokrútil som hlavou. „Poznal som ju pred dvadsiatimi rokmi. To bol iný život.“

„Vieš, ako sa volal jej veľký hit?“ lovil v pamäti. „Long Time Coming?“

Neopravil som ho. „Tak nejako.“

„Jeden hit sa zrodil rovno tu v Buena Vista. Vždy som bol zvedavý, čo sa deje s takými ľuďmi.“

„Ona mala dokonca štyri hity.“

„Ako sa zdá, nemala veľa šťastia.“ Lekár zaváhal. „Podľa zanedbanosti to vyzerá tak, že niekoľko posledných nocí strávila na ulici. Okrem toho je poriadne dehydrovaná. Dal som jej infúziu, tiekla jej takmer celú noc.“

„Ďakujem, máš moje číslo.“ Vyšiel som na parkovisko, naskočil do džípu, naštartoval a snažil sa nepozerať do spätného zrkadla.

Nebolo to ľahké.

3

Roastery je taká ranná krčma v Buena Vista. Je stredobodom mesta takmer až do poludnia. Odtiaľ sa ľudia potom trúsia na ulicu oproti do Trailheadu, miestneho obchodu so súčiastkami, a neskôr na obed. Kávu si zvyčajne doprajú v IPA. V Trailheade momentálne nemajú veľa roboty, je „v prestavbe“, zamestnanci sedia pri stoloch, pozerajú na ulicu, na mobily a snažia sa tváriť, že riešia niečo dôležité. Väčšinou hrajú pasians.

Najesť sa môžete v Eddyline – robia tam dobrú pizzu a dokonca získali aj nejaké ocenenie. V Asian Palace podávajú fajn tempuru a suši, čo je trochu zázrak, keďže sme tak ďaleko od pobrežia. Strategicky zaparkovaná dodávka s potravinami ponúka rybacie tacos, vedľa je Derrhammer Distillery, kde si zas chlapi dávajú do nosa. Obľúbený miestny drink sa volá Black Bison. Pred niekoľkými rokmi prišiel do mesta nejaký spisovateľ a trochu zmenil názov na Buffalo Negra, ale dnes sa znova používa výraz Black Bison. Láka ľudí z okolia do Buena Vista. Podávajú ho aj v Steamboate, Vaile a Aspene a ľudia aj z ďalekej Floridy si ho tu radi doprajú.

Podobne ako mnohé mestá v Colorade, aj Buena Vista začínala ako mesto, kde sa trochu pilo, ale nebolo tu veľa problémov. Potom sa to však zmenilo.

Stál som prvý v rade, keď sa Roastery o siedmej otvárala. Objednal som tri kávy Honey Badger a pomaly mieril do nemocnice. Cestou som sa snažil ešte si to vyhovoriť. Zaparkoval som, vypol motor a ďalej sa so sebou dohadoval. Napokon som svojmu vnútornému hlasu povedal, aby držal zobák, a vošiel som prednými dverami. Vyviezol som sa výťahom na štvrté poschodie a sestrička mi ukázala izbu číslo štyridsať.

Keď som vošiel, svetlo bolo zhasnuté, ale cez okno prenikali dnu slnečné lúče. Daley sedela, pozerala cez okno, pravú ruku mala v sadre položenú v lone. Niekoľko prstov mala opuchnutých. Hrča na hlave bola preč, ale zostala jej fialová modrina. Keď sa obrátila a zbadala ma, otvorila ústa. Potom si ich zakryla druhou rukou a v očiach jej zahrali slzy.

„Coop...“ len toľko šepla, potom sa jej hlas zlomil. „Bože...“ Zdvihla koleno k brade, akoby sa chcela brániť. Podišiel som k posteli, položil kávy na nočný stolík, sadol som si a zložil ruky do lona. Potom som sa na ňu pozrel.

Niekoľko minút sme tam len mlčky sedeli, ona krútila hlavou a po lícach jej stekali slzy. Oči mala vždy veľké ako golfové loptičky, také veľké, že sa do nich zmestilo veľa sĺz.

Potľapkala po posteli, nech si k nej prisadnem. „Ako sa máš?“

Vystrel som ruku a chytil tú jej do dlane. Prezrela si jazvy na mojej pravej ruke, prešla po nich dlhým ukazovákom. „To máš z Nashvillu?“ Po líci jej stiekla ďalšia slza.

„Hej.“

„Si v poriadku?“

Pokrčil som plecami a pokúsil sa usmiať. Zvieral a otváral som päsť. „Dá sa. Povedzme, že s niečím som už skončil. Teraz viem aspoň predpovedať, kedy príde búrka.“

Váhala s otázkou. „Ty stále...“

Prikývol som. „Niekedy, keď sa dá.“

Chcela sa mi dotknúť ukazovákom krku, potom si to rozmyslela. „Máš iný hlas. Ako duchovný.“

Odkašľal som si. „Aspoň ho využijem, keď mi niekto volá a otravuje ma, aby som niečo kúpil.“

Ticho sa zasmiala a trochu zdvihla plecia. Ťažoba, čo jej na nich sedela, ju mala buď opustiť a rozdrviť sa na kusy, alebo s ňou zostať. Poobzerala sa po izbe, tvárila sa zmätene. „Vieš, ako som sa sem dostala?“

„Zastal som na semafore a videl som ťa opierať sa o parkovací stĺpik. Zachytil som ťa, keď si padala. Nevedel som, že si to ty, až keď som ťa nasadil do svojho džípu a vyrazil som sem.“

Nevedela si to dať dokopy. „Ty tu žiješ?“

„Hej,“ zasipel som.

Zatvárila sa zmätene. „Ty si vzal moju gitaru?“

„Zostali z nej iba úlomky na chodníku. Vzal som len tvoj vak.“

Zatvárila sa bolestne. Ponúkol som jej kávu. „Roastery je miestna kaviareň, robia tam kávu s názvom Honey Badger, a keď si do nej pridáš kvapku alkoholu, začneš deň tak, ako to naplánoval Boh.“

Odchlipla si a prikývla, ale hoci káva začala potláčať vplyv sedatív, balvan z jej pliec nepadal. Sedeli sme mlčky. Podal som jej papierový obrúsok a ukázal na pery. „Máš tam penu...“

Utrela si ústa aj oči a pokúsila sa usmiať. „Nechávala som si ju na neskôr.“

„Kam si mala namierené?“ opýtal som sa.

„Do Biloxi. Ponúkli mi tam spievať na pódiu... aj izbu. Môžem popritom aj obsluhovať...“ Pokrčila plecami. Nemusela hovoriť viac.

„Nemáš niekde odloženú inú gitaru?“

Pokrútila hlavou.

„Ako sa tam dostaneš?“

Usmiala sa a ukázala zdvihnutý prst.

„Máš kde zatiaľ bývať?“

„Nemala som v pláne zostať.“ Ukázala na svoj vak. „Mám mapu hostelov. Niekedy hrám v bare na okolí, niečo ušetrím a... presuniem sa do ďalšieho mesta. Až kým sa nedostanem do Mississippi.“

Do izby vošiel doktor Bill. „Ako sa cítite?“ Vybral z vrecka plášťa fonendoskop a začal jej počúvať srdce.

Pozrela naňho s napoly privretými očami. „Bolo by to lepšie, keby sa svet okolo mňa tak nekrútil.“

„Poriadne ste sa udreli.“ Posvietil jej malou baterkou do očí a podržal jej zápästie, aby odmeral pulz. Potom jej prezrel ruku. „Bolí to?“

„Trochu.“

„Dáme vám niečo od bolesti. Užívajte to niekoľko dní, nie stále. Máte nejaké otázky?“

„Môžem odísť?“

Zavesil si fonendoskop okolo krku a pozrel na prázdne vrecko od infúzie. „Vyplním vám papiere a môžete ísť. Ale mali by ste odpočívať, niekoľko dní nikam necestovať. Žiadne rozrušovanie, žiadne jasné svetlá. Žiadne počítače. Žiadne četovanie. Odpočívajte.“

Keď odišiel, opýtal som sa: „Si hladná?“

Bremeno z jej pliec konečne akoby spadlo. „Dala by som si niečo.“

Sestrička odniesla stojan s infúziou a ja som Daley pomohol obliecť sa. Vyšli sme do chodby a zamierili k východu. Slnko nám silno pálilo do očí. Podal som jej svoje slnečné okuliare. „Toto ti pomôže.“

Nasadila si ich a keď sa otvorili dvere, natrafili sme na toho chlapa so stehmi. „Ty su...“ zašomral.

Nestihol to však ani dopovedať, jej topánka skončila v jeho rozkroku. Bol poriadne ťažký, ale aj tak ho ňou takmer zdvihla a potom sa zviezol na kolená. Tam skučal. Povracal sa na podlahu a Daley mu ešte vyliala na hlavu zvyšnú kávu. „To je za moju gitaru, ty odporný tučný gauner!“

Trochu sa zatackala, ale zachytil som ju a spolu sme vyšli na parkovisko. Krivo som sa usmial. „Lekár tuším hovoril, že sa nemáš rozrušovať.“

„Nie som rozrušená.“

Pomohol som jej nasadnúť do džípu. „Nemám rád, keď si rozrušená.“

4

Sedeli sme v boxe v Roastery, Daley pila svoju druhú kávu Honey Badger a štipkala z koláča quiche. „Mal si pravdu, naozaj je to dobré.“

„Ale veď len štipkáš.“

„Prepáč.“ Pozrela do menu na stole. „Keby som vedela, koľko stojí...“

„To nič.“ Kruhy pod očami napovedali, že nespala niekoľko rokov. „Čo sa stalo?“

„No, kľačal na podlahe a ja som si myslela...“

„Nie, minulú noc. S tým zeleným fordom.“

„Ďalšie hovädá medzi ostatnými.“

„Odkiaľ si prišla?“

„Posledný večer som vystupovala v jednom bare v Leadville. Vlastne sa to začalo už popoludní. Spievala som pre cyklistov, ale... dvaja chlapi na ulici boli lepší ako ja. Bar sa vyprázdnil. Áno, jeden z nich bol naozaj dobrý. Zostala som sama s barmanom... potom som sa zbalila a stopovala až sem.“

Nepovedal som jej, akú rolu som v tom zohral ja. „A čo to má spoločné s tvojou gitarou?“

„Tie hovädá chceli viac ako sa len porozprávať.“ Pokrčila plecami, viečka jej padali. „Rozhodli sa, že si ju vezmú.“ Potom rýchlo zmenila tému. „Žiješ tu už dlho?“

„Niekoľko rokov sa tu potulujem. Krúžim. Je to môj domov.“

Potisla quiche po tanieri. „Cooper...“

Zdvihol som ruku. „Nemusíš nič hovoriť, je to už dávno. Odvtedy pretieklo veľa vody. Povedz, o čom si premýšľala v posledných hodinách?“

Na hornej pere mala znova penu z mlieka. Zdvihla šálku a pozrela sa do nej. „Myslím na to, že sa sem presťahujem a nájdem si prácu. Môžu mi platiť týmto.“ Zasmiala sa a vystrela ruku. Dierku po ihle mala prelepenú leukoplastom. „Mohli by mi to pichať rovno do žily.“ Smiala sa ľahko, jej smiech rezonoval rovnako ako jej hlas. Potom pozrela na ulicu. „Ako sa volá toto mesto? Dolce Vita? La Vita Loca?“

Zasmial som sa. „Buena Vista.“

„Takmer som uhádla.“

„Máš kde byť?“

Pokrútila hlavou.

„Mám v meste byt, keby si potrebovala.“

„Máš domov aj niekde inde?“

„Delím si čas medzi domov v horách za oblakmi...“ ukázal som na západ na soľné útesy a cestu vedúcu poza St. Elmo... „a mojím bytom tu. Často závisí od počasia, kde skloním hlavu.“

„Povedz mi o ňom niečo.“ Oprela si hlavu o ruku. „Spánok znie dobre. Ak ti to neprekáža.“

Šli sme po hlavnej ulici popri bare Lariat s grilom. Bola to akási mestská základňa, kovboji sa tam občas zastavili a potom sa po nich zvíril prach. Mestská legenda hovorí, že sa tam raz strieľalo. Miestni si to každý rok pripomínajú. Na drevenej podlahe stále vidieť škvrny od krvi. Iní tvrdia, že tá tmavá škvrna je od oleja, keď tu kedysi bola garáž pre dobrovoľných hasičov. V každom prípade sú tie škvrny súčasťou baru aj dnes. A ľudia si v ňom radi dajú do nosa. Páchne tam staré pivo, vlhké cigarety a mastné zemiakové hranolčeky. Čašníčky, ktoré sa kedysi pohybovali po rodeu a kráčali po boku svojich priateľov v kožených bundách, predávajú chladené lacné pivo a počúvajú, kto čo povie. Ani jedlá z grilu nie sú bohviečo, ani by sa to nemalo volať bar s grilom. Dobrá je tu jedine hudba.

Daley prečítala nápis a opýtala sa. „Nevolá sa toto miesto náhodou aj Lano?“

„Počula si o ňom?“

Pozrela cez okno džípu, akoby sa strácala v spomienkach na minulosť. Zahryzla si do nechta. „Manažér ťa nechá hrať za prepitné.“ Chvíľu mlčala, potom sa zrazu vystrela a pozrela na náramkové hodinky, ktoré nemala. „Bože, čo je dnes?“

„Sobota.“

Zakryla si tvár ľavou rukou, zatvorila oči a vydýchla. Zastavil som pri obrubníku a čakal.

Po minúte povedala: „Dnes večer tu budem hrať. Teda mala som, ale...“ Zdvihla ruku a pokračovala bez toho, aby sa na mňa pozrela: „Tých sto dolárov by mi naozaj pomohlo.“

„Frank ti sľúbil stovku?“

„Poznáš ho?

Zamyslel som sa, až potom som odpovedal. „Zbežne.“ Parkoval som na okraji cesty vedľa železničnej trate. Pozrel som do spätného zrkadla a opýtal sa: „Čo tvoj hlas?“

Pokrčila plecami. „Už nie je taký, aký býval.“

„Nie, mám na mysli po včerajšku.“

„Dokážem spievať.“

Obrátil som auto do protismeru, prešiel som popri troch blokoch na východ k rieke, za ktorou sa týčila hora Sleeping Indian Mountain, a zaparkoval som vedľa budovy Ptarmigan Theatre. „Počkáš tu chvíľu?“

Prikývla. Keď som vyskočil na chodník, zavolala za mnou: „Cooper?“

„Áno?“

„Keby si ne... chcem povedať... neviem, či mám silu sedieť tu a...“ Pokrútila zľahka hlavou.

Niekedy nie to, čo ľudia povedia, ale to, čo nepovedia, dokazuje, že majú naozaj dušu rozbitú na črepiny. Niekto alebo niečo Daley ublížilo. Veľmi. Položil som kľúče na sedadlo. „Ak sa nevrátim, ten džíp si môžeš nechať.“

Vyložila si nohy na palubovku a oprela sa. Vrásky medzi obočím jej zmizli.

Mal som v podkroví Ptarmiganu byt. Používal som ho v zime, keď som pre sneh a ľad nemohol do hôr.

Rozbehol som sa doň a priniesol starú gitaru značky Martin D-35, svoju obľúbenú. Volal som ju Ella, „narodila sa“ v Pensylvánii nemeckým a brazílskym rodičom kedysi v sedemdesiatych rokoch. Stretli sme sa pred pätnástimi rokmi v záložni v Taose, kde medzi nami rýchlo preblesla chémia a iskra – taká akustická. Je chrapľavá, jemná, šteká, ak ju štuchnete, no zdvihne vás zo sedadla, keď popustíte reťaz a dovolíte jej spievať. Pomenoval som ju podľa jednej postavy z knihy. Tá gitara mi pripomínala Miss Ellu a jej bohatý, čistý rezonujúci hlas. Keď otvorila ústa, aby niečo povedala, počúvali ste, lebo to, čo hovorila, si našlo cestu rovno do srdca. Tam odhaľovala jednotlivé vrstvy a buď vám ho prebodla, alebo vás uzdravila.

Keď som sa vrátil, Daley sedela pri piknikovom stole pod slnečníkom kolíšucim sa vo vetre. Otvoril som puzdro, položil si Ellu na koleno a zabrnkal.

Daley ma prekvapene sledovala. „Vieš, teraz majú gitary také elektronické maličkosti, čo veľmi dobre fungujú.“

Usmial som sa, ale nezdvihol som zrak. „Nehovor.“ Keď som dohral, zahral som ešte niekoľko akordov a položil na struny dlaň, aby som ich stlmil. Potom som sa obrátil k Daley. „Zaspievaj mi niečo.“

Prehovorila pomaly, zdvihla pritom obočie. „Len tak? A čo?“

„Čo len chceš.“

Bez rozospievania a akýchkoľvek úvodov otvorila ústa a vydala hodvábny tón ako Dusty Springfieldová v piesni o Billym Rayovi, farárovom synovi. Takmer som sa na tej lavičke rozpustil.

Vždy som mal na pieseň o farárovom synovi slabosť a ona to vedela. A ja som vedel, že to vie. A ona vedela, že ja viem, že ona to vie. O to to bolo zábavnejšie.

V priebehu dvoch sekúnd som sa cítil o dvadsať rokov mladší. Jej výšky boli dokonalé a ladné, takže som sa takmer nedotkol strún zo strachu, aby som ten krásny zvuk nenarušil. Z úst jej vychádzali slová, v rytmickom hlase znela túžba, a pritom znel strašne zraniteľne. Kým sme sa rozprávali, Daley okolo seba postavila vysoké múry. Nepreniknuteľné. No keď otvorila ústa, aby zaspievala, rozletela sa brána. Dokázala, že hudbu má hlboko zapísanú v DNA. Akoby bola jej súčasťou, ako jej modré oči. Akoby bola jediné čisté okno, cez ktoré videla svet a chápala ho.

Na konci slohy sa odmlčala a usmiala sa. „Budeš hrať, alebo budeš iba sedieť ako taký truľo?“ Keď spievala časť o tom, že iba Billy Ray jediný si ju môže získať, pozrela sa na mňa.

Čudoval som sa a premýšľal, či len spieva, alebo práve hovorí o nás dvoch.

5

Opísať hudbu je veľmi zložité. Nie som presvedčený, že ju dokážete opísať tak ako povedzme maľbu alebo obraz. Obe sú produktom citov, prechádzajú oknami zvanými oči. Obrazy, ktoré vidíme – obrázky alebo slová na stránke – do nás vchádzajú očami, prechádzajú intelektom, kde nadobúdajú zmysel, až potom sa dostávajú k citom. Ide teda v prvom rade o intelekt a pochopenie, city a pocity sú druhoradé.

Podľa mojej skúsenosti to s hudbou tak nie je. Hudba vchádza do človeka ušami, kde naráža rovno na naše city. Až potom smeruje k intelektu, kde môže „mať nejaký zmysel“. Hudbu cítime na jednej úrovni, potom ju spracúvame na inej. Neznamená to, že nemôžete použiť intelekt, aby ste ju opísali... Otázka však znie, akými slovami by ste ju opísali. Je to, ako keby ste napríklad opisovali, ako vonia číslo deväť.

Hudbu treba vychutnať, nie opisovať.

Hudba má svoj vlastný jazyk vytvorený hudobníkmi a je rovnako reálna ako napríklad grécky či latinský jazyk, a ak ste v nej nový, je aj rovnako komplikovaná. Kľúčom k pochopeniu reči hudby je do re mi. Áno, dá sa povedať, že je jednoduchá, ako napríklad hudobná skupina Rodgers and Hammerstein.

Pre nehudobníkov – to do re mi sa nazýva stupnica.

Stupnica je základnou stavebnou jednotkou hudby. Jej vnútorným poriadkom. Je skutočná ako gravitácia, zabudovaná v našej DNA. Ako topografické mapy. Dôkaz, že ju tam máme, vidieť v našej schopnosti odhadnúť, ako pieseň bude pokračovať, keď ju prvý raz počujeme. Pre speváka alebo hudobníka výzva spočíva v tom, aby jeho ruky, prsty či hlasivky vydávali zodpovedajúce zvuky. A tak sa dostávame k druhému bodu. Aby ste naozaj vedeli hrať alebo sa naučili hovoriť nejakým jazykom, treba jednu vec. A tú nič nenahradí.

Cvičenie.

Ľudia dosiahnu vrchol v mnohých oblastiach života tým, že podvádzajú. Môžu kradnúť, klamať, zabíjať súperov alebo užívať steroidy, aby boli silnejší a rýchlejší. Hudbu však neoklamete.

Nikdy.

Len to skúste, a ľudia do vás budú hádzať paradajky. Poslucháči rozpoznajú podvod na míle ďaleko. Preto je stáť na javisku alebo spievať na chodníku také odvážne. Preto spevákom berú ocenenia a potom ich štvrtia na námestiach. Napriek súčasnému obdobiu tolerancie na javisku sa klamstvo netoleruje. Ceníme si hudbu a vystupovanie a očakávame, že tí, ktorí hrajú a spievajú, robia to isté.

Vždy som mal veľmi dobré uši. Narodil som sa s hudobným sluchom. Môj otec hovorieval, že som skôr spieval, ako som začal rozprávať. Takže keď Daley otvorila ústa, moja otázka bola jednoduchá. Nie, čo spieva, ale v akej tónine.

Moja úloha nebola súperiť, neukazovať jej to, čo viem ja, nedávať jej najavo, aký som dobrý a čím som sa stal. Moja úloha bola vytvoriť platformu. Lešenie. Pozadie. Dodať materiál. Vyplniť vzduch okolo nej nejakou štruktúrou. Niečím bezpečným.

Daley sa usmiala. Dospievala Dusty Springfieldovú, tleskla a zmenila rytmus. Spustila Johnnyho Casha a jeho God’s Gonna Cut You Down. Nižšie, hlbšie. Ako keby ste štrk premiešali so sódovkou.

Usmial som sa a aj ja som zmenil tóninu. Zakaždým keď začnete hrať Johnyho Casha, akoby ste kráčali po Svätej zemi. Skladba Man in Black sa často hráva na gitare.

Zatvárila sa prekvapene. Ako dieťa na ihrisku. Očividne myslela na nejaké iné miesto, kde by chcela byť. Zdvihla bradu a pridala sa. Hral som tichšie a počúval, lebo som chcel vedieť, kam smeruje. Začali sme hrať zaujímavú hru na mačku a myš.

Jej hlas bol jemnejší, nie taký drsný ako kedysi, ako tekuté zlato. Nasledovala moja obľúbená skladba od Elvisa In the Ghetto. Každý, kto hrá Elvisa, má odvahu. No nie až takú, ako keď sa pokúša o Michaela Jacksona. Musel som Daley doháňať, keď sa zdvihla zo zeme a naplnila stratosféru. Nevydala žiaden nečistý tón. Smrteľníci zvyčajne nespievajú I’ll Be There. To je už ako vojsť do ringu s Godzillou.

Daley to asi nikdy nikto nepovedal. Otvorila ústa a ja som si pomyslel, že z môjho džípu práve vystúpila ozajstná kráľovná popu. Zaspievala niečo z tridsiatych rokov minulého storočia a potom spustila Sweet Home Chicago od Roberta Johnsona. Pridal som sa, ale potom naskočila do vlaku s Hankom Williamsom a spustila I’m So Lonesome I Could Cry. Naozaj to znelo osamelo a pochyboval som, či to niekto niekedy dokázal zaspievať tak čisto a od srdca.

Ľudia prechádzajúci po chodníku sa zastavovali a počúvali, keď sme dali Midnight Rider od Allman Brothers, niečo južanské od Lynyrd Skynyrd aj známu No Woman, No Cry Boba Marleyho. Keď Daley spustila Ain’t No Mountain High Enough od Marvina Gayea, zozbieral sa už celkom slušný dav. Pokojný. Najprv som si myslel, že ju teší spievať pre mňa, ale publikum tomu dodalo celkom inú dimenziu. Pokračovala Rocky Mountain High od Johna Denvera, potom pridala Georgia on My Mind Raya Charlesa a napokon sa stratila vo Fortunate Son od CCR.

Ak by som povedal, že mala stále dobrý rozsah, boli by to slabé slová. Melódia a hlasové polohy boli fantastické. Učarovalo mi, ako bez námahy zaspievala každú pieseň po svojom. Viete, ak počúvate niekoho talentovaného, môže aj cover verzia súperiť s originálom.

Keď Daley dospievala, zatvorila ústa a zložila si ruky. Dokonca ani namáhavo nedýchala, a pritom Buena Vista leží vo výške asi 2 400 metrov.

Sprevádzal som ju asi dvadsať minút a dobre sme spolu ladili. Môj trik spočíval v tom, aby som bol dobrý, ale zároveň nie príliš dobrý. Aby si myslela, že by som ju mohol sprevádzať aj v bare. Nič viac. Aby som nepriťahoval na seba priveľa pozornosti. Aby som neviedol.

Na chvíľu sa odmlčala, pritisla si na hornú peru ukazovák a prižmúrila jedno oko. Vedel som, že dumá nad ďalšou piesňou a pomyslel som si: Tá bude určite dobrá.

Nesmelo sa usmiala, usadila sa a znova si prekrížila ruky. Pustila sa do I Fall to Pieces od Patsy Clineovej a s rovnakou ľahkosťou zaspievala I Dig Dirt.

V tej chvíli k nám podišiel nejaký kovboj a hodil do môjho puzdra od gitary dvadsať dolárov. Daley vstala a objala ho. Dotkol sa striešky klobúka a počúval so záujmom ďalej.

A kým tam stála a zaujala pozornosť celej hlavnej ulice, myslel som na dve veci: na jej hlas, hoci už nebol taký ako kedysi, ale stále bol dobrý. Dokonale ho však ovládala a bola suverénna. Druhá vec, ktorú som nechápal, bolo to, ako si vyberá piesne. Asi na to mala tiež talent. Každá pieseň, ktorú zaspievala, bola od niekoho známeho, ale už bol mŕtvy. Nezaspievala pieseň ani jedného žijúceho umelca. Okrem toho som si uvedomil aj to, že nezaspievala ani jednu vlastnú pieseň.

Ani jednu.

Ako som tak nad tým dumal, obrátila sa ku mne. „Je nejaké miesto, kam by som sa mohla dostať a ty by si ma tam nemohol nasledovať?“

„Asi je, ale chvíľu by trvalo, kým by sme sa tam dostali.“

Pozrela mi na ruku, potom do očí. „Kedy si znova začal hrať?“

„Niekoľko rokov potom, čo som sa vrátil.“

„Ale myslela som, že tvoja ruka...“

„Aj ja.“

„A čo si robil?“

„Deväť alebo desať opakovačiek piatich alebo šiestich rôznych cvičení na ruku.“

„Teraz si lepší, ako si býval.“ Stála už obrátená chrbtom k ulici a ľudia si asi povedali, že predstavenie sa skončilo a začali sa rozchádzať.

„Neviem.“ Pozrel som si na ruku, vystrel prsty, potom som zaťal päsť. „Ja mám pocit, že som vtedy hrával dobre.“

Prikývla. „Hrával.“

„Keď už je reč o gitarách,“ povedal som, „čo sa stalo s gitarou McPherson?“

Brada jej klesla, oči uprela do diaľky a pokrčila plecami. „Musela som ju založiť a zaplatiť nájom.“

„Mala úžasný zvuk.“

Vrátili sme sa do minulosti. Ak by ten rozhovor zašiel ešte hlbšie, zlúpali by sme chrastu rastúcu na rane dvadsať rokov. Bol som si istý, že moje srdce by to neznieslo.

Odvrátila sa bokom. „Vieš, máš dlhé vlasy, hrčovité ruky a zastretý hlas, akoby si skrýval, že si stále taký dobrý, aký si bol. Toto mesto to netuší, čo?“

„Občas ešte zahrám.“

Pozrela smerom k Lanu o niekoľko blokov ďalej, potom znova na mňa. Tvárila sa rozpačito. „Podelíme sa fifty fifty? Ale majiteľ baru berie desať percent.“

„Nechaj si ich.“ Napovedalo mi to, že Frank ju poriadne ošklbáva. „Budem zatiaľ premýšľať, čo s nimi.“

Jej nasledujúca otázka ma totálne zaskočila.

„Oženil si sa niekedy?“

Pozrel som do slnka. „Čože?“

Celá sa naježila. Ako keby mala na sebe nejaký ochranný nemocničný odev. Pud sebazáchovy. „Oženil si sa niekedy?“ opýtala sa znova.

„Prečo?“

„Lebo potrebujem vedieť, že či keď sa obrátim, zbadám tam pani O’Connorovú mieriacu mi zbraňou do tváre, lebo si pomyslí, že som tvoja stará láska a teraz medzi nami znova preblesla iskra.“

Bola to fér otázka. „Máš s takými vecami skúsenosti?“

Chĺpky na šiji sa jej stále ježili. „Nejaké mám.“

„Nie.“

„Mám to chápať tak, že nie je žiadna pani O’Connorová, alebo že by si to nepomyslela?“

„Nie som ženatý a nikdy som nebol.“

Sklonila hlavu. „Dobre.“ Pohrávala sa s rukami. „Nechcem povedať, že je dobre, že si nikdy nebol ženatý, ale dobre, že som dnes príliš unavená, aby som sa hádala.“

Daley bola žena s vyhrnutými rukávmi. Nemala žiadneho ochrancu, takže sa musela brániť sama. Kedysi bola jemná a dôverčivá, časom však musela stvrdnúť a neveriť. Sedela na lavičke a pripomínala robotníčku Rosie, ktorá sa zmierila s faktom, že jej Joe sa nikdy nevráti domov.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dlhá cesta domov.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.