Monty Bodkin
se vrací

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.ivysehrad.cz

www.albatrosmedia.cz

Pelham Grenville Wodehouse

Monty Bodkin se vrací – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Kapitola první

Hollywoodská romance

Jako vždy, když se nekoná nějaké povětrnostní překvapení, opíralo se kalifornské slunce do areálu filmové společnosti Superba-Llewellyn v Llewellyn City. Hlavní budova tonula v odpolední dřímotě; jen osamělý nadřízený procházel chodbami, aby se přesvědčil, že podřízení se alespoň trochu činí, a chvílemi se budovou rozlehlo zoufalé vytí redaktora, jemuž třeštila hlava z marné snahy pochopit scénář, jenž mu byl přidělen k zpracování.

Bylo léto, blížila se třetí hodina, a to je čas, kdy pracovní hemžení v sídle filmového průmyslu utuchá a hasne.

Sandy Millerová čekala na návrat svého šéfa, který dosud obědval, v kanceláři, jejíž dveře byly opatřeny tabulkou PRODUKČNÍ KONZULTANT, a pod tím menším písmem stálo jméno Monty Bodkin. Sandy byla Montyho sekretářkou. Sekretářky v Hollywoodu, jako snad i jinde, jsou dvojího druhu, buď sošné a nafoukané, nebo drobné a líbezné. Sandy byla druhého typu, veselé povahy, smála se nahlas a ochotně všemu, podobajíc se divákům při natáčení televizních zábavných pořadů, ale dnes bylo její alabastrové čílko, jaké se u hollywoodských sekretářek vyžaduje, zastřeno chmurou. Důvodem byla její beznadějná zamilovanost do mladého šéfa. Začalo to úplně náhle jednou odpoledne v kantýně nad porcí hovězího guláše (dle receptu Bette Davisové) a pak ta láska během měsíců narostla až k neodolatelné touze pohladit ho po slámově žlutých vlasech. Bohužel jí nezbylo, než aby si uvědomila marnost své touhy, protože na jeho psacím stole denně viděla zarámovanou fotografii robustní dívky, podepsanou „Z lásky Gertrude“. Takový snímek nelze přehlédnout. Takový snímek sděluje světu, že se jedná o vztah vážný a trvalý, což si Sandy uvědomila zvlášť zřetelně, když jednou Montyho přistihla, jak tu fotku líbá. Sice tvrdil, že z ní chtěl odfouknout smítko, jež ulpělo na skle, ale samozřejmě mu to nespolkla, jakkoli to byla velice originální výmluva.

Nic bližšího o té Gertrudě nevěděla. Monty byl nesmírně skoupý na slovo, když šlo o jeho soukromí. Ona mu naopak o své minulosti řekla úplně všechno, neboť v úřadovně produkčního konzultanta bývají dlouhé chvíle, kdy není co konzultovat, a tak mu vyprávěla o dětství v malém městečku v Illinois, tam vychodila střední školu a pak jí zámožný strýc Alexander jako své kmotřence poskytl prostředky ke studiu na dvouleté škole pro sekretářky. Po absolutoriu měla několik zaměstnání, z nichž některá byla lepší než jiná, až nakonec přišla do Hollywoodu, neboť strašně toužila poznat čarovný svět stříbrného plátna.

O svém šéfovi věděla jen tolik, že má neutuchající chuť k jídlu a pihu na nose, což se jí zdálo málo.

Když se posléze dostavil, pozdravil ji svým obvyklým srdečným způsobem, zamilovaně pohlédl na obraz robustní krásky a usedl za psací stůl.

Není snadné definovat, čím by se měl produkční konzultant ve význačném hollywoodském studiu zabývat, a není o nic lehčí se o to jen pokusit. Monty, zdálo by se, se na to nehodil. Povahou byl spíše příjemný společník než pilný pracovník. Jeho přirozeným prostředím byl londýnský West End – řekněme v Klubu trubců na Dover Street, kde byl oblíbeným členem, by nikoho svou přítomností nepřekvapil. Ale do hollywoodského filmového ateliéru Superba-Llewellyn nezapadal. Měli jste dojem, že tam nemá co pohledávat. Generální ředitel společnosti Ivor Llewellyn měl tento dojem neobyčejně silný. Před budovou ředitelství měli okrasné jezírko a generální ředitel byl toho názoru, že jeho konzultant by měl prodlévat na jeho dně s cihlou přivázanou na krku. I když zpravidla nebyl rozhazovačný, tu cihlu i provaz by ochotně poskytl zadarmo.

Obědem se Monty občerstvil a dostal se do rozjařené nálady. I před obědem býval často rozjařený, a právě tato stránka jeho povahy byla trnem v oku pana Llewellyna. Soudil, že člověk, který se hrou náhody stal jeho poradcem, by měl aspoň zkroušeným chováním naznačovat, že trpí výčitkami svědomí.

„Promiňte, že jsem se tak zpozdil,“ pravil k Sandy. „Nějak jsem se zapletl do lepkavých špaget a chvíli mi trvalo, než jsem se vyprostil. Přihodilo se za mé nepřítomnosti něco senzačního?“

„Ne.“

„Zemětřesení nebo jiná přírodní pohroma?“

„Ne.“

„V ohradě scenáristů žádné nepokoje? Domorodci nejsou neklidní?“

„Ne.“

Její nezvyklá strohost v něm vzbudila starost. Připadalo mu, že ji něco trápí. Měl svou sekretářku rád, naprosto počestným způsobem, proti němuž by ani Gertrude Butterwicková nemohla nic namítat, ačkoli jinak hleděla na ženy v jeho okolí ostražitě a nevlídně. Tížilo ho pomyšlení, že Sandy něco leží v hlavě.

„Připadáte mi nějak zahloubaná, drahoušku. Máte něco na srdci?“

Sandy připadalo, že se jí konečně naskytla příležitost vytáhnout z tohoto záhadného muže něco důvěrného. Doposud v jejich hovorech nenastal obrat, který by jí poskytl takovou příležitost.

„Jestli to chcete opravdu vědět, přemýšlela jsem o vás.“

„Vážně? To mi lichotí.“

„Přemýšlela jsem, co tady vlastně děláte.“

„Jsem produkční konzultant. Koukněte se na dveře.“

„Přesně tak. To právě mě mate. Podle toho, co se říká, tak ve většině filmových studií dostává takové důležité místo něčí synovec nebo švagr. Přesto jste tady a žádní příbuzní za vámi nestojí, a vy si tady radíte, jako by se nechumelilo. Sám jste mi řekl, že s tím nemáte žádné zkušenosti.“

„To je ovšem velká výhoda, nemyslíte? Mám k tomu neotřelý přístup.“

„Ale jak a proč jste to místo dostal?“

„Seznámil jsem se s Llewellynem na lodi, cestou z Anglie.“

„A on hned, Vy se mi, hochu, líbíte, pojďte, vezmete si na starost produkci?“

„Zhruba tak nějak to bylo.“

„Zřejmě jste se mu musel moc zalíbit.“

„A divíte se mu? Ovšem byla tady ještě jedna skutečnost, která mi při vyjednávání napomohla.“

„Jaká?“

„To je nepodstatné.“

„Mě by to zajímalo.“

„On tehdy něco nutně potřeboval, a já jsem to měl, kdežto on to neměl. Souhlasil, že to může mít, když se zaváže splnit moje podmínky. To je normální způsob, jak se dělají kšefty.“

„Ale co to bylo, co potřeboval?“

„Řeknu vám to, když slíbíte, že je to vaše poslední otázka.“

„Slibuju!“

„Čestné slovo?“

„Čestné slovo.“

„Fajn. Jednalo se o myš.“

„Cože?“

„Jak jsem řekl.“

„To nechápu, jaká myš? Nač potřeboval myš?“

„Slíbila jste, že se už dál nebudete vyptávat.“

„Ale to mě nenapadlo, že řeknete myš!“

„Dneska musíte být připravená na všecko!“

„Ale zrovna myš. Proč?“

„Už se o tom dál nebudeme bavit.“

„Vy mi to nevysvětlíte?“

„Víc už ani slovo. Má ústa jsou uzavřená jako škeble.“

Sandy to nemínila strpět. Zuřila, a kdyby měla po ruce jinou zbraň než malý poznámkový blok, hodila by to po něm. Spustila rozhorlený příval výmluvnosti.

„Chcete něco vědět? Dělá se mi z vás zle. Já se tady snažím nashromáždit materiál pro svoje memoáry, které jednou napíšu, a nejzajímavější kapitola by mělo být období, kdy jsem pracovala pro proslulého Montyho Bodkina v Hollywoodu, ale nebude z toho nic, jelikož velký Monty Bodkin je jeden z těch silných, mlčenlivých Angličanů, z kterého člověk nedostane slovo. Všeobecně se jim říká nepřístupní buližníci. A čtenářům budu schopná pouze oznámit, že pokud jste prolomil hráz mlčení, mluvil jste, jako byste měl v ústech brambor.“

Monty se zachvěl. Tento šíp pronikl jeho brněním.

„Brambor?“

„Velký vařený brambor.“

„Co je to za podivný nápad?“

„No nic, jen jsem vám chtěla říct…“

Hrozilo, že z toho bude rozohněné dohadování. Smířlivý Monty ji zarazil pozvednutou rukou.

„Zanechme vády. Jen bych rád poznamenal, že moje výslovnost je vždy zřetelná a každému srozumitelná, zeptejte se kohokoli. Hovořme o něčem jiném. Tatík Llewellyn obědval dnes v kantýně.“

„Vážně?“

„Cpal se moučníkem plným cukru a šlehačky a kalorií jako nezavřený!“

„Vážně?“

„Ládoval se jako vyhladovělý Eskymák. Litoval jsem, že si nejsme tak blízcí, abych ho mohl varovat, že by neměl vylepšovat svoji impozantní váhu. Neslyšel by to rád a asi by mě nenávistně kousl do nohy.“

„Vážně?“

„Vy pořád jenom Vážně? Jinak k tomu nemáte co říct? S Llewellynem je to divné,“ pokračoval Monty zamyšleně. Vídám ho denně celý rok a myslela byste, že už mám na něho protilátky, ale vždycky se rozklepu a vyrazí na mně studený pot, omluvte prosím, že se o tom zmiňuji. Působí na vás podobně?“

„Nikdy jsem se s ním nepotkala.“

„To máte kliku.“

„Ale jednou jsem dělala nějakou práci pro paní Llewellynovou.“

„Jaká je? Poddajná a utlačená oběť?“

„Tak to vůbec ne! Paní třímá kormidlo, paní hvízdá a on poskakuje. Jako v té slavné básni, měli jsme to na střední škole jako příklad decentně humorné poezie 19. století:

Holubička líbezně šveholí,

holoubek šťastně přizvukuje,

však když se naň někdy rozhorlí,

holoubek bázlivě našlapuje.“[*]

* Báseň Ben Bolt, autor Thomas Dunn English, vydaná roku 1843, jedna z prvních písní vydaných na cylindrický gramofon 1912. Velmi pestrobarevný charakter, v pěstním souboji zranil prstenem E. A. Poea! Pak se ještě několik let uráželi. Kongresman Spojených států, studoval medicínu i práva, ale zabýval se žurnalistikou. (pozn. překl.)

„Jednou jsem to recitoval na besídce!“

„Musel jste to recitovat báječně.“

„Mám za to, že ano. Ovšem nevycházím z údivu. Nedovedu si Llewellyna představit, jak se třese strachy a podrobuje se ženskému horlení. Llewellyna znám jenom jako despotického tyrana, něco jako přízrak z Apokalypsy. Jeho paní musí být neobyčejná žena.“

„To tedy ano.“

„Určitě za jejich cestou do Evropy vězí ona.“

„Jak to víte?“

„Chlápek v kantýně, asi nějaký výpomocný scenárista nebo obsluha stroje na zvukové efekty o tom mluvil. Má to být nějaká delší dovolená.“

„To se tady budete bez něho nudit, ne?“

„Vůbec ne, já se totiž taky chystám vypadnout,“ oznámil Monty.

„Jakže?“

Jeho slova ji šokovala. Oči se jí úlekem rozšířily a bradička ochable poklesla; Sandy totiž vždy tajně doufala, že když oba vydrží na svých místech, jednou se musí stát, že Monty zapomene na bývalou robustní krásku, kterou patrně zanechal doma za oceánem, ale teď se ta naděje zhroutila a rázem zhynula.

Překvapeně vydechla: „Dáváte výpověď?“

„Bez meškání.“

„Vrátíte se do Anglie?“

„Ano, ale teď ze všeho nejdřív potřebuju s vaší pomocí dotvořit dopis na rozloučenou pro pana Llewellyna. Můžeme se do toho hned pustit.“

Sandy nedala na sobě nic znát, i když se její sen právě rozplynul.

„Co už máte?“ zeptala se vyrovnaně.

„Vážený pane Llewellyne.“

„To není špatný začátek.“

„Ovšem, a teď jen tam musí přijít několik vhodně volených slov, při nichž potřebuji vaše povzbuzení a radu. Musí to být vzorně stylizované.“

„Nevidím proč? Podle toho, co jste říkal, soudím, že ho nejspíš potěší, až se vás zbaví.“

„V tom se nemýlíte. Nepřekvapilo by mě, kdyby vyrazil s jásotem do ulic a nařídil, aby se na tržišti upekl tučný vůl. Jenže pozor, náhlá radost může být stejně nebezpečná jako náhlé zklamání či úzkost. Teď se nacpal šlehačkovým dortem, a jestli se nedozví, že odcházím, ohleduplně a pozvolna, mohlo by to pro něho být osudné.“

Kapitola 2

Pan Llewellyn si bere delší dovolenou

1

Před obědem se kuřárna Klubu trubců vždy naplní. Jako se antilopy či jiná podobná zvířena scházejí u napajedla, mladí Trubci se shromažďují, aby požili nezbytný aperitiv. Onoho dne se sešli v hojném počtu a jeden z nich, mezi přáteli známý pod přezdívkou Whisky-Sour, upil ze své sklínky a zničehonic prohlásil: „Koho byste mysleli, že jsem včera večer potkal na Piccadilly?“

„Nenapínej, koho?“ povzbudil ho Martini-s-cibulkou-nikoli s olivou.

„Montyho Bodkina!“

„Montyho, to není možné!“

„Co není možné, potkal jsem ho.“

„Vždyť je v Hollywoodu!“

„Už se vrátil.“

„No ne, on se vrátil?“ ulehčeně pravil Martini-s-cibulkou. „Na okamžik jsem si myslel, jestli to nebylo astrální zjevení, nebo jak tomu říkají. Prý se to často stává, když někdo natáhne brka v Americe, zjeví se pak kamarádům v Londýně, aby jim dal vědět, co a jak. Takže to byl fakt Monty?“

„Opálený, vypadal odpočinutě.“

„Jak dlouho tam pobyl?“

„Celý rok. Měl sice smlouvu na pět let, ale jeden mu stačil.“

„Proč?“

„Co proč?“

„Proč mu jeden stačil?“

„Protože učinil takový slib jejímu otci, že tam bude celý jeden rok.“

„Čímu otci?“

„Otci Gertrudy Butterwickové.“

„Snad bys nám to měl trochu vysvětlit,“ požádal ho Screwdriver, který měl kruhy pod očima. „Včera jsem se nedostal včas do postele, a tak mi hned všechno nedojde. Například, kdo je Gertruda Butterwicková?“

„Monty je s ní zasnoubený.“

„Sestřenice Reggieho Tennysona,“ dále to vysvětlil Trubec řečený Manhattan. „Pozemní hokejistka.“

Screwdriver to nerad slyšel; pozemní hokej byl příčinou, proč se minulé noci ocitl v osidlech alkoholu a nedostal se včas do postele. Jeho snoubenka hokejistka zrušila zasnoubení, neboť se pod jejím nátlakem a vlastní unáhleností stal amatérským rozhodčím a během jedné hry ji neprávem šestkrát potrestal za postavení mimo hru.

„Co to bylo, ten slib jejímu otci?“ zajímal se Gimlet.

„Její otec mu to stanovil jako podmínku.“

„Tomu nerozumím, promiň.“

„Je to zcela jednoduché. Monty mi to včera vysvětlil, šli jsme spolu na pivo a něco jsme pojedli. Je to mimořádně zajímavá historka. Skoro jako v Bibli, když Jákob musel sloužit Ráchelinu otci sedm let, aby se ní mohl oženit, kdežto Monty si musel odkroutit rok.“

Screwdriver zasténal a přiložil si na čelo kostku ledu. Whisky-Sour pokračoval:

„Jednou, buď při obědě, nebo při večeři, to přesně nevím, Monty zahořel ke Gertrudě a ona jeho city opětovala, neboť asi tak za týden byla ruka v rukávě, tedy zasnoubili se. A vypadalo to na dobré cestě, jen dát dohromady družičky, svatební dort a potřebné duchovenstvo, ale pak najednou její otec odmítl dát k jejich sňatku svolení. Bylo to jako rána do žaludku říkal Monty.“

Všichni se otřásli hrůzou, až na Screwdrivera, jenž se zaobíral ledovou kostkou na čele a nesledoval děj.

„Jak že se vyjádřil ten otec?“

„Že nesvolí a nepožehná.“

„To se dnes ještě vyžaduje, otcovské požehnání?“

„Snad jen, když se nevěsta jmenuje Butterwicková. Je to slečna viktoriánského typu a dělá jen to, co jí tatínek dovolí.“

„To je z toho hraní hokeje,“ poznamenal zhrzený Screwdriver.

„Montyho to šokovalo stejně jako nás všechny. Snažil se Gertrudu přemluvit, aby se toho požehnání dobrovolně zřekla, že by se někam vytratili, ale na to ona nepřistoupila, že prý má tatínek slabé srdce a její neposlušnost by ho mohla zahubit.“

„To je pěkná pitomost.“

„Ovšem, od Reggieho Tennysona vím, že starý Butterwick nejen vypadá jako kůň, ale je i stejně tak silný. Co naděláš.“

„Žádné svojí případné dceři nedovolím, aby se hokejky byť jen dotkla,“ pravil Screwdriver temně. „V tom budu neoblomný.“

„Proč jim ale nechtěl dát svolení?“ podivil se Comfort-on-the-Rocks. „Monty má přece peněz jako šlupek.“

„Jeho majetek, to byl právě ten problém,“ odvětil Whisky-Sour. „Monty totiž dědil po tetě, kdežto starý Butterwick je jeden z těch, co se vypracovali, začali makat od šestnácti a opovrhují lidmi, kteří se obohatili po předcích. O Montym se vyjádřil, že je bohatý mladý budižkničemu, a své dceři takového lenocha, který by si nedokázal vydělat na živobytí, nikdy nedovolí.“

„Tak takhle to dopadlo.“

„Kupodivu ne. Monty se začal s Butterwickem dohadovat a ten se nakonec nechal obměkčit do té míry, že prohlásil, že pokud si Monty dokáže vydělávat na živobytí po celý rok, rozezní se svatební zvony. A tak brzy potom Monty vstoupil do služeb filmového studia Superba-Llewellyn v Llewellyn City v jižní Kalifornii.“

Pohnout hlavou sice Screwdriverovi působilo trýzeň, ale učinil tak, jen aby mohl vrhnout přísný pohled na vypravěče. Nesnášel ledabyle vyprávěné příběhy.

„Jaképak vstoupil do služeb, ty to říkáš s takovou samozřejmostí, jako by to byla ta nejjednodušší věc na světě, dostat flek v Hollywoodu. Přitom všichni vědí, že nemáš naději, pokud nejsi aspoň levoboček některého z hlavních vlastníků filmových ateliérů. Tak to mi řekni, jak si to ten Monty zařídil.“

Whisky-Sour se pobaveně zachechtal. „To se nasmějete.“

„Já teda ne,“ pravil Screwdriver. „Dneska ne.“

„Začalo to na palubě parníku Atlantic cestou do New Yorku. Cestovala jím i Gertruda Butterwicková s celým anglickým reprezentačním družstvem hokejistek, Monty se plavil s ní, a byl tam i Reggie Tennyson, kterého rodina vyštvala, že musí pracovat, a to v Kanadě. Situace je vám jasná?“

Všichni souhlasili, že to zatím stačí sledovat.

„Mezi osazenstvem byl rovněž Ivor Llewellyn a sestra jeho ženy, Mabel Spenceová. To jsou osoby a obsazení. Pořád mě sledujete?“

„Ano!“

„Teď to začne být poutavé,“ pokračoval Whisky-Sour. „Všichni jmenovaní se nalodili v Southamptonu, kromě paní Spenceové, která přistoupila v Cherbourgu, neboť přijela vlakem z Paříže, kde dlela se sestrou Grayce Llewellynovou. Grayce si v Paříži zakoupila nějakou věcičku od klenotníka a svěřila ji sestře, aby ji předala manželovi, který tu věcičku propašuje newyorskou celnicí. Paní Grayce totiž zásadně odsuzuje placení cla, jaké americká vláda vyžaduje za to, co si lidi koupí v zahraničí a chtějí si přivézt domů. Tvrdila, že vláda se už dost napakovala a že by stejně ty peníze vybrané od cestujících nějak neuváženě promrhala. Jasné?“

Posluchači opět souhlasili.

„Není těžké si představit, že se Llewellyn z toho úkolu neradoval. Z celníků měl odjakživa hrůzu, i když nic nevezl. Scvrkával se, když ho sledovali podezřívavýma rybíma očima. Rozklepal se, když žvýkali žvýkačku. Když mu rázným pohybem palce naznačili, že má otevřít lodní kufr, učinil tak, jako by tam ukrýval mrtvolu.“

Comfort-on-the-Rocks podotkl, že takové pocity chápe, a byl by dal k lepšímu dlouhý příběh o svém pokusu propašovat do Anglie sto francouzských cigaret, ale Whisky-Sour se nenechal přerušit.

„Nejraději by ten plán zcela odmítl, jenže věděl, že Grayce by se s tímhle rozhodnutím nesmířila. Celníků se obával, ale Grayce byla jiná třída. V mládí bývala tygřicí stříbrného plátna, a kdo je jednou tygřicí, už se od toho nikdy docela neoprostí. Takže neměl na vybranou. Musel jí vyhovět, i když velmi nerad.“

„To věřím, že nerad,“ souhlasil Gimlet.

„Musel to nějak vyřešit a vykoumat, jak tu věcičku pronese.“

„To věřím, že musel.“

„V noci kvůli tomu nezamhouřil oka.“

„To věřím, že nezahmouřil.“

„A pak mu jednou odpoledne Reggie Tennyson poradil.“

„Reggie Tennyson, jak ten…“

„Říkal jsem přece, že se tam taky plavil s nimi. Nějak se rychle skamarádil s tou Mabel, a ona se mu svěřila, jakou s tím Llewellyn má starost. A Reggie šel za Llewellynem a navrhl, aby do toho zapojili myšáka. Monty totiž koupil Gertrudě v lodní prodejně suvenýrů hnědého plyšáka myšáka Mickeyho, který měl dutou hlavu, a ta dutina obsahovala čokoládové bonbony.“

Screwdriver se otřásl při představě čokoládových bonbonů.

„Pak mezi nimi vznikla nějaká drobná rozmíška, jak to bývá, a Gertruda Montymu toho myšáka vrátila. Reggie slíbil Llewellynovi, že by tu ozdůbku uložil do myšákovy hlavy, aby Monty nevěděl, takže ani nebude nervózní. A tak se stalo.“

„Nádhera,“ usoudil Gimlet.

„Skvělá myšlenka,“ dodal Comfort. „Prošlo to bez nehody, že?“

„Naprosto, zcela hladce. Llewellyn to pak Montymu vysvětlil a Monty viděl, že mu tak vznikla skvělá příležitost se uplatnit v zaměstnání, které bude zastávat po jeden rok, a co se nestalo, Llewellyn byl tak natěšený, že mu dal smlouvu na pět let.“

„S Gertrudou se smířil?“

„Ovšem, teď právě spolu sedí u Barribaulta a obědvají.“

Screwdriver k tomuto poslednímu sdělení podotkl, že je to nesmyslné rozhazování. Gertrude ho nakonec stejně odmrští a drahý oběd bude ztrátová položka.

„Proč si myslíš, že ho stejně odmrští?“ podivil se Whisky-Sour.

„Protože hraje hokej,“ pravil Screwdriver.

2

Monty seděl v hale světově proslulého hotelu Barribault, a neustále stáčel pohled k otáčivým vstupním dveřím, jimiž už co chvíli měla Gertrude vstoupit, ale vlastně nevěděl, co ho čeká. Neviděli se celý rok a ačkoli on sám byl stále přesvědčen o své nezlomné náklonnosti, rok je dlouhá doba a vrtošivá žena může za rok zcela změnit názor, zvláště jedná-li se o oddanou dceru otce, který se netají svými antibodkinovskými předsudky.

Pozvání na oběd sice přijala bez zaváhání, ale byla v ní stále ta bývalá vášeň? Tím si vůbec nebyl jistý, a tak tam seděl s pocitem, který by Francouz neoznačil za bien-être.

Náladu měl vysloveně kolísavou. Právě když se v kolísání dostal do fáze, kdy svoje naděje uviděl v příznivém světle, otáčivé dveře, jež dosud propouštěly do haly jen obvyklé procesí mahárádžů a texaských milionářů, mu poskytly pohled na staršího muže s obličejem jako kůň, v němž bez nesnází rozpoznal pana J. B. Butterwicka, staršího partnera firmy Butterwick, Price & Mandelbaum, import-export. Pan Butterwick se k Montymu přiblížil, nevlídně zafrkal a pravil: „Dobrý den, pane Bodkine. Gertrude se dnes k obědu nedostaví.“

Autor, chystající se popsat vypjatou scénu romantického setkání snoubenců, kteří byli po delší čas odloučeni, se dostává do nezáviděníhodné situace vždy, když se jeden z účastníků nedostaví. Ještě hůř než pouhý autor se ovšem cítí zbylý účastník, který se dostavil. Upřímně se těšil na schůzku s milovanou bytostí a místo ní musí se vyrovnat s přítomností jejího otce. Zhrzené pocity si člověk snáze představí, než kdyby je měl popsat. Shrňme to tedy tak, že Monty prožíval zhrzenost naprosto naplno a se vším všudy, a kdyby neseděl v pohodlné lenošce, jakými je vybavena hala hotelu Barribault, jistě by ho to sklátilo.

Jak už víme, pan Butterwick se podobal koni, jenž měl startovat v dostihu třetí kategorie v Kempton Parku. Monty v něm však viděl spíše jedovatého plaza, který se mu připletl do cesty. S námahou se zmohl na slovo: „Jakže!“ zvolal. „Nedostaví?“ dodal ještě. „Jistěže se dostaví,“ pokračoval, „vždyť mi to včera večer slíbila po telefonu!“

„Ano,“ připustil pan Butterwick, „ale já jsem s ní pak pohovořil a vysvětlil jsem jí, že bude lépe, když ji zde zastoupím.“

Montyho okamžitě napadlo, že si chamtivý staroch představuje zastoupení při luxusním obědě, který dostane zcela bezplatně, a celou bytostí se té myšlence opřel, ale pan Butterwick ho hned uklidnil.

„Ovšemže nehodlám zasednout s vámi ke stolu,“ prohlásil s náznakem mrazivého úsměvu. „Jistě dáte přednost samotě, až vám sdělím, co mám ku sdělení. Krom toho obědvám pravidelně v jednom dietním restaurantu. Jde jen o to, že Gertrude je citlivé povahy a příčilo by se jí osobně vám způsobit zármutek svým rozhodnutím. Tuto povinnost tedy vezmu na sebe.“

Monty nevěřil vlastním uším. Znělo mu to jako neuvěřitelný blábol či dokonce jako nějaká nepřeložitelná slovní hříčka.

„Nějak vám nerozumím,“ podotkl Monty a pan Butterwick neupřímně odvětil, že mu to vysvětlí do posledního detailu.

„Učinil jsem rozhodnutí,“ počal s vysvětlováním, „že se nadále přestanete s Gertrudou vídat.“

Montymu se v té chvíli zdálo, že se strop hotelové haly bez předchozího varování propadl a zřítil. Podivil se, že mahárádžové a texaští ropní magnáti to snad vůbec nezpozorovali a dál klidně sedí ve svých přepychových lenoškách. Když se trochu vzpamatoval, probodl svého protivníka nevěřícným pohledem a znovu zaprotestoval: „Jakže? Ne!“ a ještě se zeptal: „Propána, to mi jako v zastoupení dává kopačky?“

„Tento obrat neznám, ale snadno se domýšlím, co znamená. Ano, je to tak!“

„Ale uzavřeli jsme dohodu…“

„K tomu se hned dostaneme. Au!“

„Jaké Au? To není žádná odpověď!“

„Řekl jsem Au, neboť mě trápí žaludeční šťávy. Zažívací indispozice, právě mě to hryzlo.“

Monty ovšem o jeho zažívání věděl a potíže pana Butterwicka mu dělaly radost, i když si někdy říkal, že dýmějový mor by byl lepší.

„Ovšem, když vás to drapne, ulevte si třeba i silnějším výrazem,“ řekl velkoryse. „Ale abychom to nezamluvili. Před rokem jste prohlásil, že nám nebudete bránit, když se dokážu uživit prací. Byla to nesmyslná podmínka a dnes se mi nelíbí o nic víc než tehdy, ale prosím, vyhověl jsem vám a celý rok jsem byl zaměstnán. Sloužil jsem jako produkční konzultant ve filmové společnosti Superba-Llewellyn v Llewellyn City, v jižní Kalifornii, a mé práce si tam vážili. Dostával jsem plat, každý pátek tisíc dolarů. A vy mi teď říkáte, že jsem vaší podmínce nějak nevyhověl? Smlouva jako by neexistovala? Jestli to takhle děláte i ve svém podniku, pane J. B. Butterwicku, pak nevím, jak to může s tím importem-exportem dopadnout. Lidé, kteří těmhle věcem rozumí, by to asi označili za šlendrián.“

„Už jste skončil, pan Bodkine?“

„Ne!“

„I tak si můžete na chvíli oddechnout, abych se mohl k vašemu projevu vyjádřit.“

„Jestli k tomu máte co podotknout.“

„Mám toho hodně na srdci.“

„A za předpokladu, že to nebude jen mlácení prázdné slámy.“

„Ani trochu. Vy tvrdíte, že jste vyhověl mému návrhu na odklad, a já namítám, že jste vůbec nevyhověl.“

„Že jsem nebyl zaměstnancem firmy Superba-LLewellyn? Stačí se zeptat, napište třeba slečně Alexandře Millerové, byla mou sekretářkou a denně mě pozorovala při výkonu mých pracovních povinností.“

„Netvrdím, že jste tam nebyl zaměstnán, ale pokud jde o mou podmínku, trvám na tom, že jste nevyhověl. Tohle vaše zaměstnání se nepočítá.“

„Nepočítá?“

„Ne, neboť jste je získal nečestným způsobem. Byl to nepěkný trik, nazval bych to dokonce vyděračstvím. Kdyby vás pan Llewellyn nezaměstnal, vy byste mu nepropůjčil svého hnědého plyšáka myšáka Mickeyho, v němž byl uložen šperk jeho choti! Když jsem vám uložil tu podmínku, přirozeně jsem netušil, že si pomůžete podlým úskokem. Chtěl jsem, abyste získal své zaměstnání normální cestou, jak si žádají o místo normální lidé. Tak proto se váš rok ve studiu Superba-Llewellyn nezapočítává.“

Domluvil a Monty měl neblahý pocit, jako by se mu hotel Barribault hroutil na hlavu. Jeho bojovné vystupování ztratilo jiskru a vystřídal ji pocit trapnosti, jako by ho na železničním nádraží přistihli, jak někomu krade kufr. S tímhle pocitem se mísila i bezděčná úcta. Až dosud netušil, že pan Butterwick je nadán jakýmsi šestým smyslem a schopností odhalovat skutky, o nichž přirozeně nemohl nic vědět! Takovou schopnost musí člověk obdivovat, i když si třeba řekne, že toho jasnovidce měli správně utopit hned, jak přišel na svět.

„Jak tohle všechno víte?“ vyhrkl.

„Od své dcery.“

„Ona vám to řekla?“

„Řekne mi naprosto všechno.“

Monty nechápal, jak si může mladá žena počínat na cestě životem tak nejapně a zbrkle, bez ohledu na vlastní prospěch? Považoval Gertrudu za dokonalou bytost, bez jakékoli chybičky, ale teď se téměř vyjádřil kriticky a ta slova by jistě vyzněla urážlivě, kdyby je nespolkl. Žádný otec totiž neslyší rád, když jeho krev nazývají trdlem. Takový výraz by mu sice přinesl okamžitou úlevu, ale zas na druhé straně doufal, že všechny mosty ještě nejsou spáleny.

„Můžeme si ještě o tom našem zasnoubení pohovořit?“

Pan Butterwick odvětil, že už snad bylo dost hovoření a že by se rád odebral do svého navyklého dietního zařízení, aby poobědval.

„Myslím jako pohovořit v atmosféře přátelského porozumění, jak hovořívají státníci v Ženevě, to jsem měl na mysli. Přiznávám, že s tím plyšákem to byl trochu takový úlet, který by jistě mohl vyvolat nepříznivou odezvu v široké veřejnosti. Prostě jsem zpozoroval příležitost, jak využít Llewellynovy slabiny, a tak jsem jednal, jak jsem jednal, řečeno řečí státníků.“

„Jednal jste odsouzeníhodným způsobem.“

„Ovšem, a nyní, když jste mi ukázal, jak špatně jsem si počínal, nezbývá než prohlásit, že něco podobného se již nikdy nesmí opakovat. Příště se zachovám daleko korektněji.“

„Příště? Jaké příště máte na mysli?“

„Pochopíte, budete-li pečlivě naslouchat mému návrhu. Stanovíte-li mi podmínku na další rok a zjistíte-li na konci toho roku, že jsem vyhověl, nebude už důvod, abyste mi nadále odpíral sňatek s milovanou bytostí, jmenovitě vaší dcerou Gertrudou.“

Monty se opravdu snažil, aby o jeho návrhu nevznikla jakákoli pochybnost. Ještě to doprovodil poznámkou o nutnosti získat včas spolupráci vhodného biskupa, přisluhujícího duchovenstva a družiček.

Pan Butterwick se nad tou řečí zamračeně zamyslel. Takhle si ideální řešení nepředstavoval. Původně doufal, že dnes se tahle záležitost definitivně uzavře a nevhodnému nápadníkovi navždy zatne tipec. Nebyla mu po chuti vyhlídka, že bude ještě rok představovat hrozbu. Na druhou stranu to byl spravedlivý člověk a uznal, že Montyho požadavky stojí za úvahu.

„No dobrá. Samozřejmě se během toho roku nebudete scházet.“

„Jestliže na tom trváte.“

„Můžete jí občas napsat, to by nevadilo.“

„Znamenitě. Teď jen sehnat nějaké to zaměstnání. U vás v podniku by se něco nenašlo?“

Pan Butterwick pravil, že nikoli.

„To je škoda. Jak vy to vlastně provozujete, ten import-export?“

„Dovážíme, vyvážíme…“

„Ano, tak nějak jsem si to sám představoval. To by se mi líbilo, ale když říkáte, že mi nemáte co nabídnout, poohlédnu se jinde. Něco vymyslím.“

„Nechám to na vás. Sbohem, pane Bodkine.“

„Co to? Aha, jo, sbohem, sbohem.“

Monty zavřel oči a doufal, že ho tak něco napadne, ale už zanedlouho ho vyrušil lahodný ženský hlas zleva, a když otevřel oči, překvapeně zjistil, že vedle něho sedí Alexandra neboli Sandy Millerová. Na této straně oceánu to bylo něco mimořádně nečekaného.

3

„Sandy,“ zvolal, „kde se tady… Co tu děláte?“

„Zatím doufám, že mě pozvete na oběd.“

„No tohle!“

„Nebo na někoho čekáte? Teda jestliže nečekáte, vydejme se hned do jídelny, jsem totiž hladová jako ten váš příslovečný Eskymák.“

„Co nějaký koktejl?“

„Děkuji ne, jen něco k snědku. Tedy to vám řeknu, Monty, taková náhoda se mi už dlouho nepoštěstila. Představovala jsem si, že vás budu hledat po celém Londýně. To koukáte, že mě zase vidíte, co?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Monty Bodkin se vrací.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.