Dovnitř

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.knihazlin.cz

www.albatrosmedia.cz

Helena Hrstková

Dovnitř – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Prolog

Sedíme ve stejném pajzlu. Ty dopíjíš páté pivo, ona čeká na první tequilu. Já – tiše mezi vámi. Tobě barman tyká, jí přináší jídelní lístek. Mě ignoruje. Ona dělá vlny. Jídelák nepotřebuju. Proč už jste nepřinesl ten drink? Led se teprve dělá? Ohlédneš se po ní. Znáš ji od vidění z baráku, má kurevsky dlouhý nohy a pohrdavý výraz. Obracíš oči v sloup tak, aby to barman viděl; chlapská solidarita. Všímáme si toho jen my dvě. Sklopí hlavu a přes oteklé oči nechá spadnout prameny neupravených vlasů. Na tvářích a na krku ti naskočí rudé fleky. Ráno si na to vzpomeneš. Kráva blbá.

Ona už si na nic vzpomínat nebude. Bude ležet s rozbitou hlavou v kaluži krve a čekat, až ji objeví majitel vašeho činžáku. Za měsíc. Protože bude smrdět po celém domě.

Libeňská

Nějak žiješ. Pracuješ načerno a jenom, když se ti chce. Úspory nemáš žádný. Naštěstí nemáš ani holku, který by to vadilo. Měls, ale přišlo ti, že všechno moc hrotí. Že ti ubírá svobodu. Teď máš mě. A svobodně mrháš časem.

Chlastáš. Kouříš. Nefetuješ. Většinou. Obzvlášť ne, když se blíží pravidelný čůrání do kalíšku. Alkohol jim nevadí. Nikotin taky ne.

Koukáme spolu na filmy. Na starý, na nový, na ty dobrý pořád dokola. Big Lebowski, Štamgast, Trainspotting, Můj nejmilejší bar. Zdá se mi, že vypadáš trochu jako Steve Buscemi v Tajuplným vlaku. Máš podobný oči. Po tátovi.

Ze dne máš nejradši večery. V posteli mi vyprávíš, co budeš dělat se svým životem: Začnu znovu studovat, čévéútéčko. Přiberu a udělám si trenérskou licenci, na crossfit, na krav magu, na kickbox, na vzpírání, na potápění, na to, co poletí. Jednou se třeba rozhodnu, že chci děti, a pak se objeví dobrá holka, taková, co nic nehrotí. Možná budeme žít na vesnici, to bude teprve Život. Teď se to ještě nepočítá, rozcvička, nic jinýho. Jsou to jenom představy. Pomáhají ti usnout. Sny se ti nezdají.

Ze spánku tě občas vyruší tělesná odchylka. Přeleželá ruka. Nateklý péro. Praskání v uchu. Představuješ si, jak se bubínek při každém nádechu vzedme a jedna jeho stěna se maličko odchlípne od kůže a tím způsobí to jemné puknutí. Při výdechu se stěna zase pomalu přitiskne zpátky. Nevíš, jak vypadá vnitřek ucha, ale ta představa je v tu chvíli naprosto čistá, bez šumu, bez rozmazání. Máš rád detaily. Často slyšíš zvuky i odjinud než z vlastní hlavy. Plačící dítě. Šoustající Ukrajince. Údery smetáku o kovové trubky od topení. Rytmus obyčejných nocí.

Dneska jsi přebral, zřítil ses vedle mě v páchnoucích džínech, ani sis nevyčistil zuby. Po spáncích ti tečou slzy. Motá se ti hlava, shazuješ jednu nohu z postele a dotýkáš se studené podlahy. Chlad tě trochu uzemní a přestane se ti chtít zvracet. Upadneš do opileckého kómatu, co vymaže většinu večera. To je dobře, zítra musíš za bráškou. Vyspi se na to.

Ráno si dáš trochu růžového štěstí, před odchodem mrkneš do zrcadla, otřeš zbytek pasty z levé tváře. Dlaní ji smázneš až napodruhé, protože tě zmate zrcadlový odraz. Takhle u sanitek funguje převrácenej nápis Ambulance.

U vchodových dveří ignoruješ upozornění o zamykání a v trafice trapně vtipkuješ s mladou prodavačkou, která na tebe s takovým zájmem kouká. Venku si připálíš cigaretu a ve výloze si všimneš, že koukala na pastu na tvé pravé tváři. Kráva.

Strčíš si do uší sluchátka s minimálním harmonickým zkreslením a širokým frekvenčním rozsahem, tváříš se všemocně a pouštíš soundtrack k Velmi nebezpečným známostem. Zmákneš dva přestupy a v busu se vyhneš pohledu bývalého spolužáka, hlavně žádný small talky. Strčíš loktem do matrony, co se na tebe tlačí, nehodláš tu levitovat v prostoru. I am covered in skin, no one gets to come in. Na Libeňský kromě tebe nikdo nevystupuje, vsugeruješ si, že se na tebe blbě dívají. Jasně že dívaj, kreténi.

Projdeš bránou, zíráš si na špičky. Znáš to už poslepu. ’Cause it’s nothing more than an ordinary life. Nahlásíš se na sesterně. Dobrý den, Igore. Necháš se prošacovat. Odevzdáš zašmodrchaná sluchátka. Zavtipkuješ se sestřičkou, co se ti líbí. Zasměje se, ze slušnosti, ty blbče, a jde pro Jindru.

Kývneš mu na pozdrav a spiklenecky mrkneš. Počkáš, než sestřička odejde, a posadíš se na skřípající židli u rohového stolku tak, abys měl přehled o celé společenské místnosti. Jako obvykle. Připrav se.

Jindra se přišourá se sklopenou hlavou, ruce v kapsách, pantofel na levé noze mu křivě visí na prstech. Sedne si, aniž se na tebe podívá. Zeptá se tě, jestli ti ta sestřička přijde dobrá. Jestli s ní něco máš. Nemám. Hlavně nemám na ni.

Zahraješ to do autu. Tak abys neztratil tvář, ale aby ti ten blb ze žárlivosti neposlal dělo do ksichtu. Dutě se zasměje. Má pocit, že vyhrál. Prý to na ni taky zkoušel. Radši nechceš vědět podrobnosti. Zaostříš na jeho rozedřená zápěstí. Blbě o nich zavtipkuješ, aby ten magor neměl pocit, že nad tebou má převahu. Trochu ho to naštve. Přiběhne zřízenec a vrací brášku zpět na židli. Mneš si rameno. Omluvíš se nejdřív zřízenci a pak i Jindrovi. A nabídneš mu jednu ze svých historek. Šeptem.

Od vedlejšího stolku se nese monolog kostnatého chlapa, co si neustále utahuje a povoluje až moc dlouhé šňůrky na nemocničním pyžamu. (momentálně mě zaměstnávají hovory s Bohem. mluvim, o čem chci, co mě zajímá, nikdo mě nepřerušuje. v podstatě všechno, co řiká, když něco řiká, se mnou hrozně rezonuje. chápeš, o co jde? o to nevědomí. o to kolektivní nevědomí. všichni ho sdílíme. a to myslim i v tom fyzickym slova smyslu. máme mezi sebou přirozený kanály a těmahle přirozenýma kanálama to teče. poslání lidí. to vidíš, hned to vidíš. vidíš poslání dalších lidí. když se na to budeš soustředit, dokážeš to na ulici, v tramvaji, u kohokoli. je to nesrozumitelný? někdo může bejt nesmírně vzdělanej, ale jeho poslání je skácet starou hrušku, která mu roste na zahradě. prosvítá to k němu. nejsou to velký věci. každýmu něco svýho, pak bude spokojenej. jen k tomu musí dojít. akorát někdo má bohužel těžký poslání a někdo lehký a někdo pak skácí ten strom a najednou se začne cejtit skvěle, možná si ani neuvědomí, že je to kvůli tomu kácení, tu spojitost prostě mine, ale na tom nezáleží. a někdo jinej má zase poslání v tom, že pomůže jednomu konkrétnímu člověku. a toho musí najít. i když zrovna neví, že ho hledá. chápeš?)

Soustřeď se na bráchu, Igy. Na kolik nádechů to dneska zvládneš?

První nádech. Dramaticky šeptáš o tom, jaks potkal tu svoji sousedku. Tu, co má ty kurevsky dlouhý nohy. Už jsi mu o ní říkal minule. No tak teď jsi ji potkal v nonstopáči naproti.

Druhý nádech. Byla tam sama, byla tma, bylo už po půlnoci. V ulici nikde nikdo, no tak jsi ji doprovodil domů jako džentlmen, až k její posteli. Chytls ji za vlasy, měla je takový zvlněný, jako mívala Áda, pamatuješ si ještě Ádu? Jasně že pamatuje.

Třetí nádech. No tak jsi ji za ně chytil a hezky sis ji k sobě přitáhl, potvoru. A ona křičela. Jindro, ta ti tak křičela. U vás v baráku je to všem jedno, ale stejně jsi jí tu tlamičku ucpal, že nevíš čím. To bylo něco. Brečela, vzpírala se, ale nakonec dala. To by bylo něco pro tebe, to by se ti líbilo.

Jindra netrpělivě poposedává jak malé děcko. Chce ještě rozuzlení. Co pak? Cos s ní dělal pak? Udělals to zas? Udělal? Kývneš bez nádechu, žádné plýtvání kyslíkem na další slova.

A pak už jenom falešný plány, sliby, výmluvy. Dneska jsi ve formě, žere ti to všechno. Jednou pojede s tebou, aby se na ně mohl taky podívat. Jednou ho vezmeš. I kdyby jenom na den. Ale ne, ne na den. Uděláte si zase roadtrip, skoro jako tehdy s Ádou, když jste jeli k Vlčí jámě. Nasednete do tvé staré škodovky, budete jíst v autě, spát každou noc jinde a na každý den si naplánujete jednu. Jo, bude si je moct pohladit, když to půjde, pořádně si to užijete.

Ale nejdřív se musí začít trochu ovládat a nezlobit tu hezkou sestřičku a brát prášky a dodržovat večerku, protože pak ho určitě na pár dní pustí, to je jasný. Padla. Poplácáš toho kripla po zádech a vypadneš. Na chodbě tě zastaví vedoucí lékař, vypadá trochu jako Jack Nicholson v Osvícení, potřebuje s tebou mluvit. Doprdele.

Jdeš za ním na lékařský pokoj, na stole se válejí papíry, fixy, jeden monitor a tři klávesnice. Otevřené skříňky a šuplíky vytvářejí dojem, jako by se jim tu hrabal nějaký pacient. Doktor už ti něco začal vyprávět. Chytneš ho až při slovním spojení „zabezpečovací detence“. Doprdele, doprdele, doprdele.

Jasně že si pamatuješ, že tohle celé je pod jednou velkou podmínkou. Soud bral ohledy i na lokaci zařízení a Jindru vzali do ochranného léčení v Praze víceméně na zkoušku, aby byl blíž rodině. Detence je dostupná jen v Brně a Opavě, ale Jindra by tam určitě neměl šanci vytrhnout vyškoleným zřízencům chomáč vlasů jako jejich hezké sestřičce. Bonzačka.

Měl bys prý na tuhle variantu začít připravovat rodiče. Rozesměješ se. Doktor má nasazenou chápavou tvář. Nechápe nic, ale chápavá tvář ho kryje.

Vypotácíš se ven, zapneš si bundu, přes hlavu přetáhneš kapuci, rozmotáš sluchátka, šlápneš do louže, takže jdeš domů s mokrou botou, upíráš na ni zrak celou cestu z Libeňský až na Krymskou. Listen to the voice of your head, it makes no sense, take a rest. Stavuješ se v tom pajzlu, kdes včera potkal dlouhonohou sousedku, a přepíjíš mentální kocovinu. Dvanáctka, dvanáctka, dvojitej, dvanáctka, dvojitej, dvojitej, dvanáctka, jak jako došel absint? Lajdáci zasraný. Hodíš jim na stůl dvě dvoustovky a nějaký drobný, nenecháš tam dýško, já na dýška nevěřim, vyjdeš do deště a rozbrečíš se. Posero.

Když doma odemkneš, pokusíš se rozsvítit. Nejde elektřina. Přitom jako bys ji slyšel. Jemné bzučení ti zamotá hlavu, musíš se rukou opřít o zeď. Z pokoje vychází namodralé světlo. Dopadá ti k nohám v pravidelných obrazcích. Jemně ti praská v uchu. Dveře za tebou zaklapnou. Zavřels je sám, nebo to byl průvan? Ze záchodu se ozvou dvě rány okna do světlíku. Cukneš sebou. Průvan.

V ruce ti překážejí přebytečné klíče, hodíš je na koš s prádlem, sjedou po víku a spadnou dovnitř, necháš je tam ležet. Přihneš si mléka z krabice, převaluješ divnou chuť na patře, asi je zkyslé. Strčíš ho do zhasnuté vyhřáté lednice, vyčistíš si zuby a ukopneš si malíček o rám postele. Usneš dřív, než přes sebe přehodíš deku. Necháváš všechny dnešní problémy svému zítřejšímu já. Dobrou noc, Igy.

Donská

Ta holka z nonstopu, ta s těma kurevsky dlouhýma nohama a rozbitou hlavou, to byla moje Zuza. Žila tady v Donský dávno před tebou. Pozvala mě k sobě krátce po svým rozchodu s Idiotem. Znala jsem ji ale mnohem dýl. Přišla mi kouzelná už jako dítě, když sedávala s tátou u stolu a snažila se mu vyprávět, co bylo ve škole. On přitom koukal do popelníku a típal jeden vajgl za druhým. Nenechala si ujít ani jeden den, kdy ho doma našla, a trpělivě vyjmenovávala všechny úkoly, co dostala, a písemky, co ji čekají.

Co se nastěhovala do Donský, moje náklonnost k ní rostla. Ráda jsem ji jen tak pozorovala.

Třeba jak přímo z postele strnule kouká rovnou na vchodové dveře. Futra mezi předsíní a pokojem nebyla osazená, a když na chodbě někdo prošel, znělo to stejně jako na školním táboře. Zamykala se na dva zámky, horní, dolní a pak ještě řetízek. Ale občas se jí stalo, že usnula s nedovřenými dveřmi. Stejně jako ty poslouchala hudbu jen ze sluchátek. I když kolem nikdo nebyl. Hlavně když kolem nikdo nebyl.

Sedávala na okenní římse prázdné garsonky a sklepávala popel z cigaret na hlavy procházejících lidí. I na tvojí hlavě pár zrnek přistálo, ani o tom nevíš.

Často brečela a s jakýmsi vnitřním uspokojením se přitom pozorovala v zrcadle. Připadala jsem si krásná. Připadala mi krásná těsně před tím, než jí vytryskly slzy; když se jí oči leskly jako nikdy. Měla pootevřená ústa a naléhavý výraz. Potom si to většinou udělala. Svalila se na záda, přehodila přes sebe deku a zavřela oči. Někdy slyšela, jak to za jejími dveřmi žije. Soused odvedle vynášel koš, v bytě nad ní Ukrajinčata shazovala ze zad školní batohy, děda z prvního se vracel pro zapomenuté brýle.

Sevření prstů. Ticho. Otevřela oči. Ticho. Prsa se jí víc a víc nadzvedala a lopatky začaly trhaně poskakovat po matraci. Prsty na nohou se křečovitě svíraly a břicho se napnulo. Ruka se pomalu posouvala z klína výš, prsty jí vjely do vlasů a ruka se sevřela v pěst. Když povolila, několik jich zůstalo omotaných kolem prostředníčku. Otočila se na bok. Choulila se do polohy dítěte. Polštář byl celý mokrý. Tehdy jsem ji milovala nejvíc. Kvůli tomu pláči.

I s ní jsem mívala neshody, ale po Idiotovi nikdy netrvaly dlouho. Byly to spíš exhibice a výhrůžky než vážně míněné úsilí o budování blízkosti s někým druhým.

Třeba s Truhlářem, co si pronajímal dílnu nad jejich ateliérem. Pracovala tam už přes dva roky, když si tam stěhoval ten svůj vercajk. Při sbíhání schodů mu vyrazila krabici s laťkami a málem i dech. Pomohla mu to sesbírat a on se zeptal, jestli by někdy nezašla na kafe. Tak jo. Odtáhla jsem ji pryč, než si stačili domluvit datum.

Od té doby si na schodišti vyměňovali úsměvy, vtípky a informace o počasí. Zuza dokonce občas poslouchala, kdy nahoře klapnou dveře, aby měli společnou cestu z baráku. Bylo to nechutný. Nakonec ji jednou zase srazil on. Jenže to zrovna neměla den. Těšila se, až se rozbrečí, potřebovala to, nešlo čekat do Donský. Přetáhla si přes hlavu kapuci ještě v ateliéru, ústa se jí zkroutila už při zadávání bezpečnostního kódu, a když zavírala mříž, stekla jí po tváři první slza.

Dveře nad ní se rozletěly. Zuze se klepaly ruce, nemohla najít správný klíč, nestačila zmizet včas. Vyřítil se ze schodiště, bral schody po dvou, ale nevyšly mu do počtu, takže se rozhodl poslední tři překonat najednou. Zakopl, zavrávoral a zastavil se až o Zuzu. Vysypala se jí kabelka. Popraskaná kožená peněženka, pár účtenek ze Žabky, tři rozebrané propisky, poslední žvýkačka na dně balíčku, rozdrobený ibalgin. Řasenka, kapesníčky, pár tamponů, jedna mini vložka. Zapíraná fotka pošlého psa. Špinavé kalhotky. Černé a rubem navrch. Truhlář od nich rychle uhnul pohledem do Zuziny rozmazané tváře a pak už nevěděl, kam uhýbat, neurčité pozvání na kafe právě pozbylo platnosti. Nezachytila jsem v její tváři zklamání. Omluvně se usmála a já jsem ocenila, že se Truhlář nesnažil být nápomocný a s ukoktanou omluvou zmizel. Ten jí poličky stloukat nebude.

Jak tam tak dřepěla a cpala vše zpátky do tašky, uličkami postranních myšlenek se jí propletl do vědomí nápad je nenápadně očichat. Na nájezdy jejího nevědomí, zvířecího a nesocializovaného, jsem byla zvyklá. Občas se z ní hrnulo jako avarští nájezdníci a nemilosrdně kosilo pěstované civilizační návyky. Neměla problém se občas podloubat v nose, protrhnutí toaletního papíru si nezasloužilo ani sprostou nadávku a sny o sexu se svými příbuznými se naučila ignorovat. Ale čichání k měsíc uleželému spodnímu prádlu mě přeci jen trochu překvapilo. Sykla jsem na ni. Probrala se. Částečně fascinovaná a z větší části zahanbená si kalhotky strčila do kapsy u džínů.

Jak jsem řekla, měla jsem Zuzu ráda. Po každém takovém sbližovacím pokusu si mě brala do té své rozsouložené postele a společně jsme stavěly pancéřovou zeď kolem všech prosakujících citů. Nechápu, co si myslela. Že najde štěstí? Že najde lásku? Že najdu cokoli.

Jediné, co mě rozčilovalo, byl její pes. Tvrdila, že je to dočasné, že ho jen hlídá, ale když si pro něj Idiot nepřišel ani po třech měsících, pochopila jsem, že je Albert její.

Byla jím posedlá. Nenechala ho dělat nic, co by mu ublížilo. Nesměl být v pokoji se zapnutou rychlovarnou konvicí. Nedovolila mu prostrkovat hlavu mostním zábradlím, hrát si s dvakrát větším psem, čmuchat k podezřelým odpadkům. Albert tomu poměrně rychle porozuměl, začal být úzkostný a držel se všech těch důležitých pravidel. Byl tichý, tak ho s sebou mohla vodit do ateliéru. Všichni z něj byli nadšení. Kuba, hlavní fotograf, mu nosil vodu, modelky byly rozněžnělé, ochotné fotit déle a ukazovat více, a uklízečka tvrdila, že v kuchyňce je vždycky čistěji, když přijde s ní. Jen jedenkrát měli s Jakubem menší incident, když mu Albert překousal kabel od myši. Ale Zuza koupila bezdrátovou a pak už Kuba nadával jenom na to, že věčně nemají baterky.

Jednou Zuza Alberta omylem zavřela v kuchyňce, kde byla postavená voda na čaj. A tak radši vyskočil z otevřeného okna. Vlastně zemřeli oba dva na stejné zranění, otevřenou frakturu přední lebeční kosti. Není to ironie?

***

Probudilo mě bubnování deště a pocit, že půda pode mnou měkne a ztrácí tvar. Otevřela jsem oči a chtěla vstát, položila jsem chodidla na zem; hned se pod nimi propadla. Dloubla jsem do místa vedle. Stalo se to znovu. A pak znovu a znovu, až kolem mě byl příkop a půda se hýbala a já na vás volala, ať mi pomůžete, a někdo z vás znuděně řekl, že vlastně půdu pode mnou neposolil, a tím to bylo jasné. A pak někdo jiný chrstnul kýbl vody do příkopu, který jsem vyhloubila vlastníma rukama, a já viděla, jak se voda z jeho dna zvedá zpátky jako silná vlna, která spláchne nás všechny.

Dvaadvacítka

Je podvečer, chystáš se do města. Vciťuju se do tebe a zaplavuje mě jen nekonečná letargie. Skrz zrcadlo, před nímž si mačkáš pupínky na tváři, se ti dívám do očí. Jsou trochu vypouklé, se širokými zornicemi, a protkané tenkými červenými žilkami. Áda je kdysi popsala jako štěněcí, když rozhodla, že to budeš ty, kdo u vašich vyžehlí ten průser s trávou.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dovnitř.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.