The Tea Girl of Hummingbird Lane

Copyright © Lisa See, 2017

Translation © Petra Andělová, 2020

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2020

ISBN epub 978-80-7565-770-1

Památce mé matky, Carolyn See

Poznámka autorky

Čajové lístky sbírané v horách Jün-nanu se v roce 1988, kdy začíná tento příběh, prodávaly kilo za 4 jüany (tedy asi 50 centů USD v dnešní měně). Průměrný měsíční příjem pěstitelů čaje se pohyboval kolem 200 jüanů měsíčně, tedy asi 25 USD.

Prosím mějte na paměti, že existuje několik druhů psaní a výslovnosti tmavého druhu čaje, který je známý jako pchu-er. V systému Wade-Gilles, který pro transliteraci čínštiny zavedli v devatenáctém století misionáři, se píše pu´erh; na Taiwanu puerh; v oficiálním transliteračním systému pinyin (pchin-jin) Čínské lidové republiky, který v roce 1968 přijala OSN, pu´er (pchu-er); ponay nebo bonay v kantonštině.

Když syn se narodí,

v posteli nechej ho spát,

do pěkných šatů ho oblékej

a nefrit dej mu na hraní…

Když se dcera narodí,

nechť na zemi spí,

do běžné látky ji zabal,

a střepy dej jí na hraní…

Kniha písní (1000–700 př. n. l.)

Část I.

Akha cang – Cesta Akhů

(1988-1990)

�

Pes na střeše

„Žádná náhoda, žádný příběh,“ říká moje a-ma a tím je zdánlivě vysvětleno vše. Obvykle to tak také je, jakmile nám První bratr dovypráví svůj sen, který se mu uplynulé noci zdál. Nevím, kolikrát má matka za těch deset let, co jsem na této zemi, ono okřídlené rčení zopakovala. A myslím, že totéž také mohu říct o různých podobách snu Prvního bratra. Chudý rolník nese čerstvě sklizené tuříny na trh do města, aby je vyměnil za sůl. Udělá chybný krok a zřítí se dolů z útesu. Pád mohl skončit „strašnou smrtí“ daleko od domova – tím nejhorším, co může Akhu potkat–, ale on dopadl do tábora bohatého obchodníka se solí. Obchodník se solí uvaří čaj, oba muži se dají do hovoru a … náhoda může být cokoli: obchodník se ožení s rolníkovou dcerou, pád rolníka zachrání před povodní. Tentokrát ale mohl rolník vyměnit tuříny za sůl, aniž by musel podniknout dlouho cestu do města na trh.

Byl to dobrý sen bez zlých znamení, který potěšil všechny, kteří seděli kolem ohňové jámy. Jak říkala a-ma: každý příběh, každý sen, každá bdělá minuta našich životů je plná osudových náhod. Lidé, zvířata, listy, oheň a déšť – kroužíme kolem sebe jako zrnka suché rýže vyhozená po hrstech k nebi. Jediné zrnko nedokáže změnit směr. Nemůže si zvolit, jestli poletí vlevo nebo vpravo, nemůže si ani zvolit, kam dopadne – jestli na kámen, kde zůstane ležet a bude ho možné zachránit; nebo jestli se od toho kamene odrazí a skončí v blátě, kde bude naráz zbytečné a bezcenné. Kam dopadnou je osud a nic – vůbec nic – ho nedokáže změnit.

Další na řadě s vyprávěním je Druhý bratr. Obyčejný sen. Třetí bratr odvypráví svůj, horší než nudný.

A-pa do mě dloubne loktem. „Děvče, pověz nám svůj sen z uplynulé noci.“

„Můj sen?“ Překvapí mě to, protože ani jeden z rodičů mě k tomu ještě nikdy nevyzval. Jsem jen děvče. Bezvýznamná, jak mi mnohokrát řekli. Proč si a-pa vybral zrovna tento den, abych promluvila, to nevím, ale doufám, že to bude stát za jejich pozornost. „Vracela jsem se do vesnice po sbírání čaje. Už padla tma. Viděla jsem kouř z domácích ohňů. Vůně jídla ve mně měla probudit hlad.“ (Pořád mám hlad.) „Ale můj žaludek, oči, paže a nohy byly příliš šťastné, když poznaly, že jsem tam, kde mám být. V domě našich předků.“ Podívala jsem se na tváře kolem sebe. Chci mluvit pravdu, ale nesmím nikoho zneklidnit.

„Cos ještě viděla?“ ptá se a-ma. V naší vesnici jdou moc a význam po sobě v následujícím pořádku: náčelník; ruma – kněz, který udržuje harmonii mezi duchy a lidmi; nima – šaman, který má schopnost dostat se do transu, navštěvovat stromy, které bůh vysadil v duchovním světě, pro každou duši na zemi jeden, a potom rozhodnout, jaké zaříkání použít pro uzdravení nebo posílení životní síly. A po nich následují dědové, otcové a chlapci mého věku. Moje matka je první mezi ženami nejen v naší vesnici, ale i na celé hoře. Je porodní bába a mnohem víc, léčí muže, ženy i děti na celé jejich cestě životem. A také umí vykládat sny. Stříbrné kuličky, které jí zdobí čepec, se chvějí, odrážejí světlo ohně, zatímco čeká na mou odpověď. Ostatní sklánějí hlavy k miskám, jsou ze mě nervózní.

Přinutím se odpovědět. „Zdálo se mi o psu.“

Všichni se ošijí.

„Necháváme mezi námi žít psy ze tří důvodů,“ říká a-ma chlácholivým tónem, aby uklidnila rodinu. „Jsou nezbytní při obětování, upozorňují nás na zlá znamení a mají chutné maso. Jakého psa jsi viděla?“

Znovu váhám. Pes v mém snu stál na naší střeše, čumák nahoru, ocas vztyčený, ostražitý. Připadal mi, jako kdyby hlídal naši vesnici, a při pohledu na něj jsem si byla jistá, že bezpečně dojdu domů. Jenomže Akhové věří, že…

A-ma se na mě přísně podívá. „Psi nejsou lidé, ale žijí ve světě lidí. Nepatří do světa duchů, ale mají dar duchy vidět. Když v noci vyje nebo štěká pes, viděl ducha a je naděje, že ho také zahnal. Odpověz mi, Děvče,“ pokračuje a povytáhne si stříbrné náramky na zápěstí. „Jaký pes byl ten tvůj?“

„Celá rodina seděla venku, když začal štěkat,“ odpovídám a naprosto přesně vím, že pes na střeše znamená, že svůj úkol nesplnil a že duch proklouzl bránou duchů, která má vesnici chránit, a teď se potuluje mezi námi. „Zahnal zlého ducha. A-poe-mi-je ho odměnil tím, že dal každému z naší rodiny kuře…“

„Náš nejvyšší bůh dal každému muži a každé ženě kuře?“ pošklebuje se První bratr.

„A každému dítěti taky! Každý člověk měl celé kuře…“

„To není možné! Hloupost! Výmysl!“ První bratr se pobouřeně podívá na a-pa. „Ať zmlkne…“

„Zatím se mi její sen líbí,“ prohlašuje a-pa. „Pokračuj, Děvče.“

Čím větší je tlak na pokračování mého příběhu, tím snazší je lhát. „Viděla jsem ptáky v hnízdě. Právě se klubali ze skořápek. Ptačí a-ma každé vajíčko jemně naklovla zobákem. Ťuk. Ťuk. Ťuk.“

Rodiče a bratři chvíli o mém dovětku přemýšlí. A-ma se na mě pátravě dívá, snažím se zachovat nehybný výraz, být jako miska sójového mléka, které zůstalo přes noc venku. Nakonec souhlasně přikývne.

„Počítala své děti. Nové životy. Ochraňující matka.“ Usměje se. „Všechno je dobré.“

A-pa vstává, což je znamení, že snídaně skončila. Nejsem si jistá, jestli mě trápí víc, že mi a-ma neviděla do hlavy, což jsem si vždycky myslela, že umí, nebo že mi moje výmysly prošly. Připadala jsem si strašně, dokud jsem si nepřipomněla, že jsem rodinu ušetřila obav ze svého snu. Zvednu misku k ústům a vysrknu poslední zbytek polévky. Do úst mi s pálivou tekutinou vklouzne pár hořkých lístků. Vločky chilli si propálily cestu do mého žaludku. Dokud budou pálit, budu mít pocit, že jsem sytá.

***

Když odcházíme z domu, nad hlavami se nám stále třpytí hvězdy. Na zádech nesu malý košík. Ostatní členové mé rodiny nesou velké koše zavěšené přes ramena. Společně jdeme prašnou cestou, která rozděluje vesnici Studniční pramen, jež čítá zhruba čtyři desítky domácností a choulí se v jednom z mnoha sedel hory Nan-nuo. Většinu domů stíní staré čajové stromy. Čajové terasy a zahrady, na kterých pracujeme, jsou ale vně vesnice.

Připojujeme se k našim sousedům, kteří žijí o čtyři domy dál. Nejmladší dcera Cch´-te je mého věku. Svou kamarádku najdu kdekoli, protože nosí nejvíc ozdobenou čapku z celé vesnice. Její rodina kromě čaje pěstuje tykve, zelí, cukrovou třtinu a bavlnu. Pěstují také opium, které prodávají rumovi na obřady a a-ma, která jím zmírňuje bolest trpících při zlomených kostech, mučivých křečích nebo duševním trápení, které vychází ze ztráty někoho milovaného. Peníze navíc jim umožňují obětovat víc a větších zvířat, což znamená, že kusy masa, které se podle obyčejů rozdělují mezi všechny obyvatele vesnice, jsou větší a je jich víc. Bohatství Cch´-teiny rodiny také znamená, že má na čapce mnoho stříbrných ozdob. Kromě těchto rozdílů jsme Cch´-te a já jako sestry. Možná jsme si bližší než sestry, protože spolu trávíme tolik času.

Cestou za prací mineme poslední dům ve vesnici a pokračujeme dál až k bráně duchů. Na kůlech jsou vyřezané postavy ženy a muže. Žena má těžká ňadra. Muž má penis tlustý jako stavební bambusovou tyč a delší, než kolik měřím na výšku, trčí mu vzhůru. Z příčného trámu visí olysalí draví ptáci a zlí psi. Buďte varováni. Pokud někdo neprojde bránou, jak se má, když se jí například dotkne, stane se něco strašného, třeba přijde smrt. Všichni musíme být opatrní.

Začínáme stoupat. Cch´-te a já si povídáme, jako kdyby uběhly dlouhé týdny, a ne jediná noc.

„Pracovala jsem před spaním na výšivce,“ svěřuje se Cch´-te.

„Usnula jsem dřív, než a-pa vykouřil svou dýmku,“ řeknu jí.

„K snídani byla horká voda nebo čaj?“

„Čaj.“

„Sny?“

Nechce se mi jí nic z toho povídat. Máme před sebou dlouhou cestu a jediná možnost, jak nám může čas ubíhat rychleji, jsou hry a hádanky.

„Kolik různých brouků napočítáš na stromech, než dojdeme k tamtomu balvanu?“ zakřičím.

Devět. Vyhrála jsem.

„Jak ti jde tkaní?“ vyzvídá Cch´-te. Ví, že na to nemám vlohy.

„Taková nuda!“ zahulákám a muži se otočí a zpraží mě nesouhlasnými pohledy. „Kolik skoků je to od tohohle kamene k tamtomu nahoře?“

Sedm. Zase vyhrávám.

„Včera večer Te-ču říkala, že chce mít syna.“ Te-ču je Cch´-teina švagrová.

„To u ní není nic nového.“ Ukážu na malou vyvýšeninu. „Vsaď se, že budu nahoře první.“

Moje nohy znají tuhle cestu velice dobře, skáču z kamene na kámen, přeskakuji obnažené kořeny. Místy je hlína suchá na prach a drolí se mi pod prsty. Jinde z ní vyčnívají oblázky a tlačí mě do měkké klenby nohou. Ještě stále je tma, staré čajovníky spíš cítím, než vidím, kafry, jinany a kasie stejně jako stvoly bambusu, které se tyčí nade mnou. Znovu vyhrávám, což Cch´-te naštve. Ale mezi sestrami to tak chodí. Cch´-te a já jsme si blízké, ale soupeříme spolu… neustále. Dnes jsem naše hry vyhrála já; ona mi připomněla, že je zase lepší, když jde o vyšívání nebo tkaní. Náš učitel říká, že dokážu, že jsem chytrá, když budu pracovat trochu usilovněji; o Cch´-te nikdy nic takového neříká.

„Uvidíme se u sběrny čaje,“ říkám, když se Cch´-te a její a-ma vydávají jinou cestičkou. Otálím. Dívám se, jak stoupají příkrým svahem do kopce, prázdné koše jim narážejí do zad, a potom vyrazím, abych dohonila svou a-ma.

Po půlhodině chůze začíná čerň noci blednout a nebe zesvětlá. Mraky získají růžový a fialový nádech. A potom se všechno rozzáří, když se slunce překulí nad horu. Cikády se probudí a začnou cvrkat. A my pořád šplháme výš. A-pa a bratři jsou kus před námi, aby mohli vést mužské řeči. A-ma je silná jako kterýkoli muž, ale dává si na čas, hledá byliny a houby na své léky. První švagrová zůstala doma s dětmi, které jsou ještě příliš malé, aby sbíraly čaj, ale příliš velké, aby je jejich matky nosily, ale moje Druhá a Třetí švagrová jdou s námi, děti přivázané k prsům. Ony také hledají ve vlhké lesní půdě cokoli, co se dá odnést domů a dát do večerní polévky.

Konečně jsme se dostaly na čajovou terasu Prvního bratra. Pomalu procházím mezi hustými řadami keřů, hledám na větvičkách pupen a dva, možná tři lístky, které se začínají v teplých slunečních paprscích rozvíjet. Jemně uštípnu konec větvičky nehtem palce o ukazovák, ze strany, těsně nad prvním kloubem. Palec mám obarvený a na ukazováku mozol. Jsem označená jako sběračka čaje.

Po dvou hodinách za mnou přichází a-ma. Zaboří ruce do mých lístků, natřásá je a zkoumá. „Jsi velice šikovná, Děvče, možná až moc, pokud jde o ty nejlepší výhonky.“ Sklouzne pohledem směrem k a-pa o několik teras dál, potom se skloní a zašeptá: „Sbírej trochu rychleji. A můžeš sbírat i starší a tužší lístky. Potřebujeme z každého keře víc lístků, nejen dokonalé pupeny.“

Chápu to. Víc lístků znamená víc peněz ve sběrně. Když mám koš plný, najdu Prvního bratra, který ho vysype do hrubého pytle, a všechno začíná nanovo. Uděláme si přestávku na oběd, rýžové kuličky zabalené v suchém mechu, a potom sbíráme dál celé odpoledne. Držím se u matky, která zpívá, abychom při sběru lístků neztratily rytmus a odpoutaly se od horka a vlhka. Konečně a-pa zakřičí: „Dost!“ Sejdeme se na místě, kde První bratr nashromáždil naši sklizeň. Poslední lístky jsou sesypané do hrubých pytlů. Každý pytel se sváže provazy a připevní k desce. A-ma mi ten nejmenší naloží na záda, upevní mi provazy k ramenům a destičku na čelo. Pomáhá to rozložit váhu a unést náklad, ale provazy mě řežou do ramen a tlak dřeva na čele je také bolestivý.

Jakmile mají pytle na zádech i ostatní a koše na sběr jsou svázané dohromady, abychom si je vyzvedli na cestě domů, zahájíme dvouhodinovou cestu do sběrného místa. Všichni víme, že musíme spěchat, ale jdeme pomalu. Jeden jistý krok za druhým. Šplháme přes další čajové terasy, každá další nám připadá strmější než předchozí. A už jsme zpátky v lese, který spolyká opuštěné čajové háje a zahrady. Kolem kmenů se vinou liány, stromy jsou domovem orchidejí, hub a parazitických rostlin, jako jsou bromélie. Jak staré jsou ty stromy? Pět set let? Tisíc let? Odpověď neznám. Vím jen to, že lístky na prodej se z nich přestaly sklízet už hodně dávno. Jen rodiny jako naše používají lístky ze stromů, jako jsou tyhle, a připravují z nich pro sebe čaj.

Když přicházíme do sběrného místa, už jsem tak unavená, že se mi chce brečet. Velkými vraty projdeme na dvůr. Kloužu pohledem po otevřeném prostoru, hledám Cch´-teinu výraznou čapku. My Akhové máme vlastní styl oblékání. A stejně tak Tajové, La-chu, Pu-lang a další kmeny, které žijí v horách s námi. Všichni na sobě máme pracovní oblečení, ale každý čepec, šátek a čapka je nějak ozdobená, a to podle tradice klanu, vkusu a stylu konkrétní ženy či dívky. Cch´-te nikde nevidím. Její rodina musela přijít a odejít před námi. Možná už jsou teď doma a jí večeři.

Žaludek se domáhá mé pozornosti, rozdrážděný vůněmi ze stánků s jídlem. Vůně masa pečeného na otevřeném ohni mi naplňuje hlavu. Sbíhají se mi sliny, mám jich plná ústa. Jednou něco z toho ochutnám. Možná. Občas si dopřejeme palačinku s jarní cibulkou, které stará Tajka prodává přímo z vozíku v levé části sběrného dvora. Lákavě voní, ne tak jako grilované maso, ale svěže po čerstvých vajíčkách.

A-ma, švagrové a já sedíme na zemi, a-pa a bratři nosí naše pytle skrze dvoukřídlé dveře do vážnice. Na opačné straně dvora si všimnu chlapce zhruba v mém věku, postává u hory pytlů plných čaje, které čekají na odvoz do velkého města Meng-chaj, kde je zpracují ve státní továrně. Má stejně černé vlasy jako já. A stejně jako já je bosý. Ze školy ho neznám. Víc než jeho osoba mě zajímá kouřící palačinka, kterou svírá v potřísněných prstech. Než se schová za hromadu pytlů, rozhlíží se kolem, aby se ujistil, že se nikdo nedívá. Mě si zjevně nevšiml. Vstanu, přejdu dvůr a nakouknu za čajový val.

„Co tady děláš?“ ptám se.

Otočí se ke mně a usměje se. Tváře se mu lesknou tukem. Než mi stačí odpovědět, uslyším volat a-ma.

„Děvče! Děvče! Drž se u mě.“

Peláším zpátky přes dvůr, doběhnu k matce právě ve chvíli, kdy a-pa a bratři vycházejí z vážnice. Nevypadají spokojeně.

„Přišli jsme moc pozdě,“ říká a-pa. „Denní kvótu už nakoupili.“

V duchu zaúpím. Jsme rodina o osmi dospělých a s mnoha dětmi. Je těžké vyžít z toho, co vyděláme za deset dnů v roce, kdy je hlavní doba sklizně čaje, ve dvou vedlejších sezónách po dalších deseti dnech a z rýže a zeleniny, kterou pěstujeme, a z toho, co a-pa a bratři přinesou z lovu. Teď budeme muset odnést lístky domů, doufat, že zůstanou čerstvé, a zítra ráno – dřív než brzy – vyšplhat zpátky sem nahoru a prodat je dřív, než se přesuneme na terasu Druhého bratra a znovu se dáme do práce.

A-ma si povzdechne. „Zítřek bude další dvojitý den.“

Švagrové si koušou rty. Ani já se netěším, že zítra sem budu muset jít dvakrát. Jenomže když se moji bratři nedokážou podívat svým ženám do očí, je mi jasné, že přijdou horší zprávy.

„Není třeba,“ pokračuje a-pa. „Prodal jsem je za poloviční cenu.“

To je dva jüany za kilo. Zvuk, který vyjde a-ma z úst, je stejnou měrou zaúpění jako sten. Tolik práce za poloviční cenu. Švagrové se odkolébají k chrliči, aby doplnily vodu do našich džbánů. Muži přidřepnou na bobek. Švagrové se vrátí a dají mužům vodu. A potom se obě sesunou vedle a-ma, rozšněrují děti z povijanů a nabídnou jim prsy. To je náš odpočinek před víc než dvouhodinovou cestou dolů zpátky do Studničního pramene.

Zatímco ostatní odpočívají, zatoulám se zpátky přes dvůr k tomu klukovi „Řekneš mi, proč se tady schováváš?“ zeptám se, jako kdybych od něj nikdy neodešla.

„Neschovávám se,“ odpoví, i když to očividně není pravda. „Jím si tady svou palačinku. Chceš kousnout?“

Víc než cokoli jiného.

Ohlédnu se přes rameno na a-ma a ostatní. Nevím, co to se mnou je, ale ať je to cokoli, začalo to lhaním u snídaně a pokračuje to dál. Stoupnu si za val pytlů, ze kterých voní čerstvě natrhané čajové lístky. Jakmile tam jsem, kluk už si není tak jistý, co by mělo být dál. Neodlomil mi kousek, ani mi nenabídl, abych si kousla. Jenomže jednou už to řekl a já to sousto chci. Skloním se a zabořím zuby do měkkého těsta palačinky, naplním si jí ústa jako pes, který chňapne po zbytku z pánovy ruky.

„Jak se jmenuješ?“ ptá se.

„Li-jen,“ odpovídám šťastně s plnými ústy. Jméno používám jen ve škole a při obřadech. Ve vesnici mi říkají Dcera Ša-lia (dcera mého a-pa) nebo Dcera So-sy (dcera mé a-ma). A pro rodinu jsem Děvče.

„Jmenuji se San-pcha,“ říká. „Jsem z vesnice Stinné útočiště. Můj otec je Luo-san. Můj dědeček byl Pa-luo. Můj pradědeček Ca-pa…“

Každý Akha se musí naučit recitovat výčet předků z otcovy strany padesát generací zpátky – poslední slabika jména předchozí generace se stává první slabikou jména další. Nejspíš se právě k tomu chystá, když se ozve rozzlobený ženský hlas a přeruší ho. „Tak tady jsi, ty malý zloději!“

Otočím se a uvidím starou Tajku, která prodává palačinky, jak se tyčí nad námi na otevřeném prostranství. Popadne mě za tuniku. A potom druhou rukou chytí San-pchaa za ucho. San-pcha ječí, když nás stařena vleče z našeho úkrytu.

„Slunce a Měsíci, vizte! Zloději!“ Její hlas se nese nad šumem hovoru ve dvoře. „Kde jsou rodiče těchto dvou?“

A-ma se podívá mým směrem a nevěřícně skloní hlavu. Až do toho dne se mnou žádné potíže nikdy nebyly. Nikdy jsem se nepletla mezi dospělé, poslouchala jsem slova rodičů, přijímala je jako účinný lék a vždycky jsem si zakrývala ústa, aby mi nebyly vidět zuby, když jsem se usmívala nebo smála. Toho rána jsem možná přibarvila svůj sen, ale nejsem žádná zlodějka ani podvodnice. Naneštěstí mě mastnota kolem úst usvědčuje, že jsem přinejmenším kousek palačinky snědla, i když jsem ji z vozíku staré Tajky neukradla.

A-ma a a-pa zamíří přes dvůr. Rozpaky v jejich obličejích mi rozpalují tváře do ruda. Sklopím oči, zírám na jejich mozolnaté nohy, zatímco mluví s prodavačkou. Brzy přibudou další dva páry nohou, které obstoupí San-pchaovy: jeho rodiče.

A-pa mluví klidně a zdvořile. „Co se tady děje?“ Doma umí být rozmrzelý, ale teď se snaží hněv prodavačky palačinek udusit zdvořilostí Akhů.

„S tímhle už jsem měla potíže dřív.“ Stará žena zatahá San-pchaa za ucho. „Je to zloděj, ať půjde kamkoli, ať ho sežere tygr. Když půjde přes vodu, ať sklouzne do hlubin. Když půjde pod stromem, ať na něj spadne.“

Jsou to obvyklé, ale silné kletby, protože na jeho hlavu přivolávaly strašnou smrt, ale tomu klukovi vedle mě to očividně nevadí. Dokonce si ani nezakryje ústa, aby nebylo vidět, jak se kření.

Tajka se soucitně podívá na mou matku. „A teď se zdá, že do svých spárů uchvátil i tvoji dceru.“

„Je to tak, Děvče?“ ptá se a-ma. „Proč bys něco takového udělala?“

Zvednu oči. „Netušila jsem, že dělám něco špatného.“

„Nic špatného?“ ujišťuje se a-ma.

„Dal mi ji. Nevěděla jsem, že je kradená…“

Shlukuje se kolem nás hrozen lidí. Všichni chtějí vědět, co se děje.

„Nedovolme, aby na tuto dívku padla hanba,“ prohlásí mužský hlas, podle všeho San-pchaův otec. „Právě tady ses dostal do maléru, Hochu. Pověz všem pravdu.“

„Vzal jsem ji,“ přiznává San-pcha, ale očividně ho to nijak netrápí. Říká to věcně, jako kdyby mluvil o dešti nebo počtu vajec, která slepice do rána snesly. „Nabídl mi, abych si kousla,“ osměluji se. „Chtěl se se mnou podělit…“

Ale moje omluvy a-ma nezajímají. „A teď je svět kvůli dvěma dětem vyvedený z rovnováhy,“ prohlašuje a-ma. „Ctíme zákon Akhů…“

„To i my,“ potvrzuje San-pchaův otec. „Každý Akha na zemi ví, co smíme a co ne...“

„Musíme tedy provést očistný obřad pro tyto dvě děti, naše rodiny a naše vesnice. Jedinou otázkou zůstává, jestli obřad provedeme s oběma dětmi společně nebo zvlášť?“ ptá se a-ma. A-pa je hlava rodiny, ale tohle jednání vede a-ma, jakožto významná žena a porodní bába. „Nejlepšího výsledku dosáhneme, pokud obřad provedou obě rodiny společně.“ Cizincům musí její hlas znít teple a mile stejně jako ten otcův – tuhle nepříjemnost odstraníme a zase budeme všichni přátelé –, ale mě neoklame. Slyším z jejího hlasu zklamání a rozpaky. „Mohu vědět, který den cyklu se váš syn narodil?“

„San-pcha se narodil v den tygra, devátý den cyklu,“ odpovídá jeho matka a snaží se pomoct.

Členové mé rodiny přešlápnou z nohy na nohu, když slyší tu politováníhodnou zprávu. My Akhové máme dvanáctidenní týden, každý den je ve znamení jiného zvířete. Já jsem se narodila v den vepře. Všichni na světě ví, že tygr a vepř se nikdy nemohou vzít, spřátelit nebo společně hospodařit, protože tygři vepře žerou.

A-ma odhaluje špatnou zprávu. „Tahle se narodila v den vepře. Oddělené obřady budou nejlepší.“ Zdvořile nakloní hlavu, kuličky a mince na jejím čepci zacinkají. Položí mi ruku na rameno. „Pojďme domů.“

„Počkat!“ křičí prodavačka palačinek. „A co já? Kdo mi to zaplatí?“ San-pchaův otec sahá do indigem obarveného váčku u pasu, ale a-pa ho zarazí. „Děvče má jen svou pověst. Jakožto její otec zaplatím dlužnou částku.“ Vytáhne z váčku několik mincí z dnešního hubeného výdělku a upustí je staré Tajce do dlaně.

Už předtím jsem se cítila špatně. A teď je mi přímo hrozně. Kdyby tam byla Cch´-te, nikdy bych nechodila za pytlový val, nesetkala se se San-pchaem a nekousla si té palačinky…

Tajka ještě jednou vytahá San-pchaa za ucho. „Ať už tě vidím odcházet, ale nikdy ne se vracet.“ Další obvyklá kletba, ale zlá, protože naznačuje strašnou smrt. Naštěstí ji nevyřkla taky proti mně. San-pchaovi rodiče táhnou potomka pryč. Ohlédne se přes rameno a naposledy se na mě zazubí. Nedokážu si pomoct. Úsměv mu oplácím.

***

Ta poslední jiskřička souznění mi vydrží celou cestu domů. Moje rodina je očividně naštvaná, zlobí se na mě a mlčí velice hlasitě. Zastavujeme pouze jednou, abychom vyzvedli koše, které jsme nechali na terase Prvního bratra. Do Studničního pramene přicházíme hodně po soumraku. Domy sálají zlatavou září otevřených ohňů a olejových lamp. Když vcházíme do našeho domu, všichni máme hlad a vůni dušené rýže, kterou První švagrová uvařila, skoro bolí cítit. Jenomže ještě není čas jídla. První bratr musí ven poohlédnout se po kuřeti. Druhý bratr dostává za úkol vyrušit rumu od večerní dýmky. Třetí bratr čistí dlaní plochý kámen zasazený do udusané země přede dveřmi. A-ma se probírá svými košíky, hledá kořínky a byliny, zatímco První švagrová přiživuje oheň. Moji malí synovci a neteře se batolí kolem svých a-ma, pokukují po mně, oči vykulené.

Druhý bratr se vrací s rumou, který přichází v obřadním plášti – bohatě zdobeném peřím, kostmi a ocásky menších zvířat. Nese si i hůl z vyschlého kořene rákosu. Je naším prostředníkem mezi světy – světem duchů našich předků a vnějších duchů, kteří nosí malárii, okrádají novorozence o dech anebo požírají srdce našich milovaných dědů, a světem lidských bytostí ve Studničním prameni. Dnes večer je tu kvůli mně.

Moje rodina se shromáždí na otevřeném prostranství mezi naším domem a chýšemi novomanželů, kde spí moji bratři s manželkami. První bratr drží kuře za nohy. Zoufale plácá křídly, marně a zbytečně. Vesničtí starší, kteří nás vedou a pečují o nás, vystoupí na verandy a sestupují po schodech. Brzy se z domů vynořují i další sousedé a přidávají se k nám, protože nemám být ve své hanbě sama.

Vidím kováře a jeho rodinu, nejlepšího lovce a jeho rodinu, Cch´-te a její rodiče, jejího bratra Cch´-toua a jeho ženu Te-ču, kteří spí v novomanželské chýši před domem rodičů. Cch´-tou byl na mě vždycky hodný a Te-ču mám ráda. Cch´-touovi narostly vousy a vlasy mu padají do obličeje, už je má dlouhé, protože muži se nesmí holit ani si stříhat vlasy, jakmile je jejich manželka v pátém měsíci těhotenství. Celá vesnice společně tají dech – tak jako vždycky, když je žena těhotná – dokud se Te-ču dítě nenarodí, dokud nebude zřejmé, jestli je to dobré zrození, což znamená zdravý chlapec nebo i děvče, nebo špatné, které značí příchod toho, čemu říkáme lidský odpad.

Rumovy oči se noří do mých. Začíná se třást a našité předměty na čelence a plášti chrastí. Zuby mi cvakají, chvěju se a chce se mi čurat.

„A-ma Mata byla matkou lidí a duchů,“ zpěvavě říká ruma tak tiše, že se všichni musí naklonit blíž, aby ho slyšeli. „A-ma znamená matka a Mata značí společná, kdysi tedy lidé a duchové žili společně v harmonii. A-ma Mata měla dva prsy vpředu, z nichž kojila lidské děti. A devět prsů na zádech, z nichž sály její děti duchové. Lidé vždy pracovali ve dne a duchové v noci. Vodní buvol a tygr, kuře a orel také žili spolu. Jenomže ráj vždycky musí někdo zničit.“ Ukáže na mě holí. „Jaký byl výsledek?“

„Lidé a duchové, vodní buvoli a tygři, kuřata a orli museli být od sebe odděleni,“ odříkám nervózně.

„Odděleni. Přesně tak,“ potvrzuje. „A protože rozhodnutí rozdělit vesmír padlo ve dne, lidé si jako první mohli vybrat, v kterém ze světů chtějí žít. Zvolili si zemi se stromy, horami, ovocem a zvěří. Duchové dostali oblohu, což je navždy rozhněvalo. A od té chvíle lidem škodí.“

Slyšela jsem ten příběh mnohokrát, ale věděla jsem, že ho vypráví kvůli mně a srdce mě z toho bolelo.

„V období dešťů,“ pokračoval, „duchové s deštěm sestupují na zem, přinášejí s sebou nemoci a záplavy. Na jaře, když začíná období sucha, má hluk zlé duchy přimět odejít. Jenomže ne vždy odejdou. Zvlášť se činí v noci. To je jejich čas, ne náš.“

Má rodina a sousedé pozorně poslouchají. Tu a tam se ozve mlasknutí jazykem, jímž sousedé projevují nesouhlas s tím, co jsem udělala. Nechci se na nikoho podívat, protože nechci přijmout hanbu, kterou kvůli mně cítí. Můj pohled samovolně vyhledá Cch´-te. V jejích očích se zračí lítost. Nic nemůže skrýt hanbu, která mě spaluje.

„Uctíváme mnoho bohů, ale žádný není mocnější než A-poe-mi-je, jehož jméno znamená předek s velkou mocí. Stvořil svět a tuto duši přede mnou.“ Ruma se odmlčí, aby měl jistotu, že mu všichni naslouchají. „Máme mnohá tabu. Muži nesmí kouřit a ženy žvýkat betelové ořechy, když procházejí bránou duchů. A těhotné ženy jako Te-ču nesmí navštívit jinou vesnici, protože by mohly potratit. Žena nikdy nesmí překročit manželovu nohu a matraci na spaní. Vždy jsme pozorní a vždy se snažíme napravit své chyby, prosím, naše Li-jen se neprovinila úmyslně.“

Říká tím, že mě nic zlého nepotká?

Přitiskne bříško ukazováku pod mou bradu a zvedne mi obličej, abych se mu musela dívat do očí. Co nevidí moje a-ma, vidí on. Vím, že to tak je. Vidí všechno, ale nahlas říká úplně něco jiného.

„Je to malé hladové děvče,“ vysvětluje. „Tak jako slunce pokaždé vyjde, tak jako bude navždy pod našima nohama zem, tak jako řeky potečou dolů z hor a stromy porostou do nebe, vraťme společně Li-jen na správnou cestu Akhů.“

Třikrát bouchne holí o zem. Stříkne na mě vodu a popleská mě po hlavě. Projevil mi soucit a dal mi odpuštění. Rozhodla jsem se, že už se ho nikdy víc nebudu bát. Jenomže když se obrátí, aby provedl obřad, který zakončí mou očistu, žaludek se mi znovu sevře. Vezme z prstů Prvního bratra kuře, přitiskne jeho tělíčko na kámen, který Třetí bratr předtím očistil, a uřízne mu hlavu. Máme jen hrstku slípek, což znamená velice málo vajíček. A teď moje rodina kvůli mně přišla o další jídlo. Švagrové se na mě zle dívají. A pak…

A-ma vezme od rumy kuře a rychle otrhává peří z cukající se mrtvolky. A pak šplouch, šplouch, šplouch. Kusy kuřete dopadnou do kotlíku nad ohněm, který opečovávala První švagrová.

O dvacet minut později a-ma nalévá polévku do misek. Muži jsou shromáždění na jedné straně rodinného domu, ženy na druhé. Sedíme v podřepu a přebíráme misky. Zvuky lačného srkání, mlaskání a přežvykování patří k nejšťastnějším, jaké jsem kdy slyšela, i když žáby, komáři a noční ptáci mě bolestně upozorňují na to, o kolik hodin spánku jsme přišli. Okusuju chrupavku na kosti a jiskřičky myšlenek mi prolétávají hlavou. Předchozí noc ve snu mě zlé znamení, pes na střeše, varovalo, že se dostanu do potíží. A to se také stalo. Jenomže právě teď, v tuto chvíli, má každý člen mé rodiny a stejně tak i ruma kousek kuřete a výživnou polévku. To je opět jako v mém snu, mém falešném snu … v tom, který jsem si vymyslela … jenomže v tom snu, měl každý celé kuře. Ale i tak…

Žádná náhoda, žádný příběh.

Vodopád nebeských slzí

Rádi se jako národ touláme, přesouváme se z místa na místo, v duchu tradice mýtíme a vypalujeme les, abychom získali pole, a potom se stěhujeme jinam, když se dary země vyčerpají. Jenomže v posledních několika generacích je těžké získat novou půdu na Nan-nuu nebo na jakékoli jiné čajové hoře v prefektuře Si-šuang-pan-na, a tak jsme stejně jako mnozí jiní zůstali. Natrvalo, říká a-pa, i když je to proti naší přirozenosti. Náš domov ale byl stejně jako všechny ostatní ve Studničním prameni postavený jako dočasný. Než jsem se narodila, tak můj otec a dědeček odešli do lesa nasbírat rákos na střechu. Pokáceli bambus, otrhali lupení, svázali stvoly k sobě ručně spletenými provazy, aby vznikly stěny, které oddělí prostor pro muže a pro ženy. Náš dům stojí na bambusových kůlech, čímž vzniká chráněná plocha pod našima nohama pro domácí zvířata, i když nemáme ani prase, ani osla, ani mulu a ani vodního buvola, ale jen pár opelichaných slípek, kohouta a dvě kachny. Náš dům a tři chýše pro novomanžele tvoří jediný domov, který znám, ale cosi, co mi koluje v krvi, mě nutí toužit odejít a najít jiné, nové místo, kde budou mí příbuzní moci postavit oltář předků, postavit nový dům, vzdušný a lehký jako ten stávající. Ten neklid sílí v období dešťů, kdy na zem přicházejí duchové.

Dnes se ženy a dívky v naší domácnosti shromáždily kolem ohňové jámy na ženské straně domu, aby se věnovaly šití. Oheň nám dává teplo a světlo, dusivý dým pomáhá odpuzovat komáry. První a Druhá švagrová sklánějí hlavy k sobě v důvěrném rozhovoru. Nadýchané barevné kuličky na koncích drátků vpletených do výšivky na čepci První švagrové připomínají rozkvetlou louku. Druhá švagrová na něm má duté stříbrné kuličky o velikosti hrášků, které jí poletují kolem čela. Ošívám se, když Třetí švagrová zkoumá mou práci. Obvykle vedle mě při těch kontrolách sedává Cch´-te, ale ta má zakázáno mě navštěvovat od mého špatného chování ve sběrném čajovém středisku.

Průběh odpoledne přeruší příchod Te-ču a její tchyně, které mé a-ma přinášejí darem burské oříšky. Nikdy není příliš brzy stvrdit pouto se ženou, která bude přivádět na svět vaše dítě. Chuděrka Te-ču. Obvykle se dá jen stěží poznat, že je žena těhotná. Naše oblečení je hodně volné a z hodně vrstev, aby hřálo, vystavovalo na odiv bohatství rodiny a chytře skrylo, co je pod ním. A kromě toho jsou dívky jako já od dětství zaučovány, jak se v těhotenství řádně chovat, takže máme hluboce zakořeněnou zodpovědnost a jsme si vědomé svých povinností, když vstupujeme do manželství. Když ten čas nadejde, musíme se chovat plaše, ostýchavě se vyjadřovat o své stavu a stát tak, aby bylo vystouplé břicho co nejméně patrné. Dokonce máme i zdvořilý výraz, který odkazuje na ženu v očekávání jako „jedna žijící pod druhým“, protože musí být poslušná manžela a nikdy od něj nesmí odejít. Je těžké představit si Te-ču pod Cch´-touem nebo že by od něho utekla, protože má při prvním dítěti tak obrovské břicho, že vypadá jako meloun, který zůstal příliš dlouho na šlahounu a chystá se puknout.

„Musí tam uvnitř být velký syn,“ říká a-ma, když sundává konvici z ohně. „Chce vyjít ven a přivítat se se svými a-ma a a-pa, a zvlášť potom s rodiči svého a-pa.“

Te-ču se šťastně usmívá. „Kéž je to syn. Kéž je to syn. Kéž je to syn.“

Vypadá opravdu přesvědčivě při tom zaříkání, vidím, že její oddanost těší její tchyni stejně jako zmínka mé a-ma, že se dítě chce setkat s prarodiči. Těhotenství je dar pro celou vesnici. Dokonce i já poznám, kdy žena „počne“, což je zjevné podle ranních nevolností. A-ma mě naučila, jak poznat, jestli dítě bude chlapec nebo dívka podle toho, jak spí v matčině lůně. Pokud je dítě víc vpravo, narodí se chlapec. Pokud vlevo, bude to děvče. Potřebuji se takové věci učit, pokud mám jednou jít ve stopách své a-ma a jednoho dne se stát porodní bábou, jak si a-ma přeje.

Te-ču je nejen vytrvalá při svém zaříkání, ale také už se naučila pravidla příchodu dítěte do Studničního pramene. Velmi dbá, aby neklela nebo nejedla na nezakryté verandě – obojí by k ní přitáhlo příliš mnoho pozornosti. Když deklamuje: „Cch´-tuo a já se vystříháme styku po deset cyklů po narození syna, jak je správné,“ její tchyně se pyšně rozzáří a odpoví patřičně a šťastně: „Žehnám tvému snadnému porodu.“

„Je dobře, že i Cch´-tuo dodržuje pravidla,“ říká a-ma, když všem nalévá čaj. „Vyhýbá se lezení po stromech, protože všichni ví, že tím by mohl způsobit, že se dítě snadno rozpláče, což si nikdo ve vesnici nepřeje.“

„A věnuje se pouze mužským činnostem, zejména pak lovu,“ chlubí se Cch´-tuova a-ma, „aby zajistil, že jeho prvorozené dítě bude syn.“

„Tak to vše bude dobré,“ uzavírá a-ma, i když jsem ji zaslechla svěřovat se s pochybnostmi o Te-čuině velikosti břicha švagrovým.

Třetí švagrová rozhovor vůbec nevnímá. Samým soustředěním se mračí, když už podruhé počítá mé stehy – to není dobré znamení. Její výšivky jsou ve Studničním prameni považované za nejlepší. Čepec má bohatě vyšívaný, s mnoha nášivkami různých zvířat, která mají každé svůj význam: žába a opice, které si spolu hrají, odkazují na harmonii; pták s červem v zobáku značí mateřskou lásku; motýl, jehož hlava na výšivce připomíná levanduli, a žlutého kraba. Protože je na ruční práce tak šikovná, může dávat na odiv svou zručnost a zkušenost jen tak, bez důvodu.

Konečně je s hodnocením hotová a hodí mi ten kus látky zpátky do klína. „Všechny stehy do jednoho musíš vytahat a udělat to znovu.“ Třetí švagrová je moje oblíbená, ale někdy mám pocit, že hledá jakoukoli záminku, aby mě mohla peskovat. Je matkou syna a jednoho dne se i já vdám do domu svého manžela, takže proto to a-ma přechází mlčením. Jenomže potom Třetí švagrová zajde s odsudkem a ostrým jazykem příliš daleko. „Nikdo by ti nenabídl sňatek, kdyby záleželo jen na tvém šití.“

Ruka a-ma vystřelí a zabrání Třetí švagrové vyslovit cokoli dalšího. Nic tak nehezkého nemá být vysloveno nahlas a přímo.

„Nech ji být,“ říká a-ma způsobem, který na dané téma už nedovoluje pokračovat v hovoru. „Děvče vstoupí do manželství s cenným věnem. Najde někoho, kdo si ji vezme, kdyby jen kvůli tomu.“

Místa je tam málo a a-ma si jistě musela všimnout pohledů, které si vyměnily moje tři švagrové se sousedkami. Mám věno, to je pravda, ale jen stěží ho lze označit za cenné. Je to čajový háj, vysoko, vysoko na kopci, který se dědí mezi ženami z matčiny rodiny. Je tajné, kde je, protože je to tradice a protože se o něm říká, že přináší neštěstí všem, kdo do něj neoprávněně vstoupí. Někdo by ho dokonce mohl označit za prokletý…

„Děvče, sedni si ke mně,“ pobídne mě a-ma a zvláštně se odmlčí. „Chci ti něco dát.“

Mohla by to být její nejcennější a nejhodnotnější věc, stříbrný náramek se dvěma draky s čumáky proti sobě, který se předává mezi ženami její rodiny? Ne, protože vztáhne ruku a nechá prsty zlehka tančit po čepci. Pracovala na něm roky, přidávala korálky, stříbrné kuličky, zvonečky a krovky brouků. Čepec Třetí švagrové je možná nejlepší výšivka ve vesnici, ale ten, co nosí a-ma, je nejkrásnější a odpovídá jejímu postavení porodní báby. Její prsty nacházejí cíl. Použije malé nůžtičky, střihne jimi a ukryje poklad v dlani. Celé se to opakuje ještě dvakrát, než nůžtičky odloží. Ticho v malé místnosti houstne, všichni čekají, co udělá dál.

„Teď, když jsem završila pětačtyřicátý rok věku, kdy už by žena dál neměla rodit děti, nadešel čas, abych se věnovala své jediné dceři… ženě, manželce a matce, jíž se stane. Podej mi ruku.“

Ženy natahují krky jako husy letící po obloze.

Aniž by odhalila cokoli dalšího ukrytého v dlani, tak mi a-ma upustí jeden z pokladů do natažené dlaně. Je to stříbrná mince s cizím písmem na jedné straně a malinkou snovou krajinou s chrámy na druhé.

„Tahle mince je z Barmy,“ vysvětluje. „Nevím, co se na ní píše.“

Barmu jsem viděla na mapě ve škole. Je to nám nejbližší země, ale nemám nejmenší tušení, co barmský nápis znamená.

„Dál je tu mušle.“

Na opačné straně místnosti První švagrová syčivě nasála vzduch skrz zaťaté zuby. Mnohokrát a-ma mušli chválila. Myslím, že si vždycky myslela, že jednou bude její. Ve tváři se jí zračí zklamání, ale ona ani ostatní švagrové si ještě nesmějí rozdělit ozdoby na matčině čepci.

„Poslední je jedna z mých oblíbených. Je to pírko, které přicestovalo po Stezce čaje a koní z Tibetu až do našich hor. Mysli, Děvče. Tyhle věci putovaly přes moře a řeky, přes hory a sedla a po obchodních stezkách. Brzy si je budeš moct přidat na čepec, který se učíš šít a který tě označí jako děvče ve věku na vdávání.“

Srdce mi tluče obrovskou radostí, i když vím, že to udělala jen proto, aby odvrátila hovor od nešťastné půdy, která je mým věnem.

***

O týden později se vesnicí nese zvěst, že Te-ču začala rodit. Pečuje o ni její tchyně, jak se v prvních hodinách má. A-ma strávila dopoledne prohledáváním polic, shromažďováním bylin a nástrojů z různých košíků a dóz a ukládala je do pytle, aby vše bylo připravené, až pro ni Cch´-tuo přijde. Napjaté ticho narušují kroky běžící po schodech na mužskou verandu. Ještě dřív, než stačí Třetí bratr zaklepat na stěnu, která rozděluje dům na dvě poloviny, a-ma už je na nohou a shýbá se pro pytel. První švagrová už čeká u dveří připravená s pláštěnkou a-ma z listů a kůry.

„Dej ji Děvčeti,“ říká, když bere z háku jinou. Nachází mě pohledem. „Dneska půjdeš se mnou. Už jsi dost stará. Jestli se máš stát porodní bábou, musíš se začít učit už teď.“

Tři švagrové si mě měří se směsí pýchy a strachu. Cítím se stejně. Při představě, že si obleču pláštěnku a-ma, se mi ježí chloupky vzrušením, jako kdyby mi po nohou a pažích nahoru a dolů přebíhali mravenci, ale pomáhat jí při porodu?

„Připravená?“ ptá se a-ma. Aniž čeká na odpověď, otevírá dveře na ženskou verandu. Cch´-tuo obchází dům na naši stranu a čeká na blátivé cestě, která rozděluje vesnici, mne si ruce tak úzkostlivě, že musím bojovat s touhou otočit se a utéct zpátky dovnitř. A-ma to musí cítit, protože mi přikazuje: „Pojď!“

Znamení jsou zvlášť znepokojivá. Je období duchů. Prší. A Te-čuino dítě přichází dřív, než se čekalo, i když má už břicho několik cyklů obrovské. Jediné šťastné znamení je, že je den krysy a krysy žijí v úrodných údolích, což by mělo Te-ču v následujících hodinách pomoct.

Jak se blížíme k Cch´-tuově rodinnému domu, všimnu si Cch´-te vykukující ze dveří. Její statečný úsměv posiluje moje sebevědomí. A-ma a já pokračujeme k chýši novomanželů. Cch´-tuo nás opouští u paty schodů. Je to pravda Slunce a Měsíce, že pokud by manžel viděl svou ženu rodit, mohl by na to zemřít. Jakmile se ocitneme uvnitř, Cch´-tuova starší teta nám pomáhá z pláštěnek. A-ma setřásá vodu z hlavy, když si prohlíží místnost, která je ještě zakouřenější od ohně než ta naše. Cch´-tuova matka sedí v podřepu vedle rohože rodičky, rukama podsunutýma pod Te-ču snachu masíruje.

„Pohyb.“ A-ma přikazuje ostrým tónem, oprostila se od částí sebe samé. Už není dcera, sestra, manželka, matka a přítelkyně. Zůstává jen porodní bába.

V jediném okamžiku – jako tři stromy, které se naráz ohnou při náporu bouře –, Cch´-tuova matka sklouzává vpravo a z rohože rodičky, a-ma na ni dokleká, mě stahuje s sebou. Byla jsem zvědavá, co Cch´-tuova matka dělala, když jsme přišly, a tak mi pohled automaticky sklouzává mezi Te-čuiny nohy. Rozlévá se pod ní kaluž krve a hlenu. Uááá! Tohle jsem nečekala! Zamrkám a zvedám oči k Te-čuině tváři. Čelist má zaťatou bolestí, obličej rudý námahou a oči pevně zavřené. Ať už se dělo cokoli, zdá se, že to ustává. Ruce a-ma se hbitě míhají, nejprve zkoumají místo mezi Te-čuinýma nohama, potom se řadou stisků posunují výš a nahoru na břicho.

„Tvůj syn ti dává zabrat,“ říká a-ma.

Nevím, jestli ta slova tvůj syn nebo příjemný tón, kterým k Te-ču a-ma promlouvá, vyloudil na ženině tváři úsměv, i když Te-čuina situace se ničím neliší od jakékoli jiné ženy, která v horách Nan-nua rodí.

A-ma rozloží na porodní rohož vyšívanou a indigem obarvenou látku. Na ni ukládá svůj nůž, dlouhý kus tkalounu a vajíčko.

„Te-ču, chci, abys zkusila jinou polohu,“ říká a-ma. „Otoč se na ruce a kolena. Ano, tak. Tentokrát, až přijde bolest, chci, abys zadržela dech a vydechovala pomalu. Žádné tlačení.“

O tři hodiny později se nic moc nemění. A-ma sedí na patách a otáčí dračím náramkem na zápěstí, přemýšlí, co dál.

„Myslím, že potřebujeme zavolat rumu a šamana.“

Cch´-tuova matka a teta ztuhnou jako dva jeleni v říji, kteří se potkají v lese.

„Rumu a nimu?“ v hlase Cch´-tuovy matky se nezaměnitelně ozývá strach.

„Hned. Prosím,“ přikazuje a-ma.

O deset minut později se Cch´-tuova matka vrací s oběma muži. Nikdo nemarní čas. Nima se dostává do transu, ale Te-čuiny bolesti nejen neustávají, ale naopak sílí. Její oči zůstávají zavřené. Neumím si představit, jaké hrůzy musí vidět na spodní straně víček. Rudá muka. Jedna moje část si oddechne při pomyšlení, že ne každá žena tím musí projít.

Konečně se nima vrací. „Špatné nemůže zůstat skryto. Vnější duch je uražený, protože Te-ču udělala chybu při obětování předkům.“

Nima neříká, jaké chyby se dopustila, ale mohlo to být cokoli. Obětujeme horám, řekám, drakům, nebesům. Obětujeme předkům při každém cyklu. Všechny oběti zahrnují jídlo, takže možná obětinu správně nerozdělila nebo jí část ukradl pes a sežral ji pod domem.

Přichází ke slovu ruma. Žádá vejce, ale ne to, které leží na porodní rohoži, ale nové. „Syrové,“ požaduje. Vejce je přineseno, třikrát jím přejede nad Te-čuiným tělem, když oslovuje ducha. „Už dál nejez a nepij v tomto domě. Vrať se, kam patříš.“ Zastrčí vejce do kapsy a osloví přímo Te-ču. „Rodíš už tak dlouho, nadešel den buvola. Buvol pomáhá člověku při práci. Duch tohoto dne ti pomůže očistit místnost od zlých úmyslů.“

Te-ču zasténá, když jí tchyně a a-ma pomáhají se zvednout. Nedokáže stát zpříma. Vlečou Te-ču přes místnost pro koště. Otevírám ústa, slova námitek se mi derou do úst. A-ma si toho všimne a vrhne na mě tak přísný pohled, že se mi ústa zaklapnou. Stojím tam zaplavená bezmocí a dívám se, jak nima a ruma dohlížejí, aby Te-ču vymetla všechny kouty. Pod tunikou je nahá, po nohou jí stéká krvavá tekutina a klikatí se jako hadi.

Když jsou ruma a nima spokojeni s očistou místnosti, odcházejí, odnášejí si jako dar peníze, rýži a to vejce. „Máš sílu si přidřepnout?“ ptá se a-ma, když Te-ču klesne na rohož. Te-ču kňučí, když zaujímá požadovanou pozici. „Mysli na to, že z tebe dítě vyklouzne mokré a kluzké jako ryba.“

Zvuky, které Te-ču vydává, jsou děsivé. Vyje a kňučí jako pes, kterého škrtí. A-ma ji nepřestává povzbuzovat, masíruje ji tam, kudy vyjde dítě. Všechno je na mě příliš rudé, ale neodvracím pohled. Nesmím, ne potom, co už jsem a-ma jednou zklamala. Dala mi tento dar a já jí musím dokázat, že jsem ho hodna. Celé Te-čuino tělo se stahuje v křeči, tlačí, co může. A potom, přesně jak a-ma řekla, že se stane, z ní vyklouzne dítě a spadne na rohož. Te-ču se zhroutí vedle něj na bok. Starší ženy zírají na dítě. Je to syn, ale žádná se nemá k tomu se ho dotknout nebo ho zvednout.

„Dítě není narozené, dokud třikrát nezakřičí,“ deklamuje a-ma.

Chlapec je mnohem menší, než bych s ohledem na velikost Te-čuina břicha čekala. Všechny počítáme: deset prstů u nohou, deset prstů na rukou; údy souměrné: dvě nohy, dvě paže, přiměřeně velké; žádný zaječí pysk; žádný rožštěp rtu. Je dokonalý. Už jsem slyšela, co se stane, pokud se narodí lidský odpad. Cch´-tuo by ho musel…

Konečně ten malý tvor křičí. Zní to jako křik ptáka z džungle.

„První pláč pro požehnání,“ opakuje a-ma obřadná slova.

Nabírá vzduch do malých plic. Tentokrát zakřičí silněji. „Druhý pláč je pro duši.“

A potom přijde uši rvoucí zaječení.

„A třetí pro dlouhý život.“ A-ma se usmívá, když ho zvedá a podává jeho babičce. A-ma utáhne tkaloun kolem pupeční šňůry a přeřízne ji svým nožem. Te-ču ještě několikrát zatlačí a to, čemu a-ma říká přítel-žijící-s-dítětem, ta třaslavá rudá hrouda, vyklouzne na porodní rohož. Je to odsunuto stranou, aby to Cch´-tuo mohl pohřbít pod domem rodičů, přímo pod oltář předků.

A-ma se nadechuje a připravuje se dát dítěti dočasné jméno, aby ho nemohl ukrást žádný zlý duch, než mu dá řádné jméno jeho otec, ale v tom Te-ču znovu zaúpí. Ve tvářích starších žen čtu, že je něco hrozně špatně. Te-ču si přitáhne kolena k hrudi, stočí se do kuličky. A-ma prohmatá Te-čuino břicho a potom rychle rukama cukne, jako kdyby se spálila.

„Ca ccha,“ ucedí. „Dvojčata. Lidský odpad.“

Cch´-tuova teta si zděšeně zakrývá ústa. Cch-tuova matka prvorozeného pustí na zem. Křičí a vdechuje zakouřený vzduch, ručičkama šermuje kolem sebe, jako by hledal svou matku. A Te-ču? Zakouší příliš velkou bolest, neuvědomuje si, že se stalo to nejhorší, co se mohlo stát. Cch´-tuova matka a teta odcházejí, aby ty strašné zprávy sdělily Cch´-tuovi. Posunu se na matraci, sbírám sílu utéct, ale a-ma mě chytí za paži. „Zůstaň!“

Prvorozený chlapec zůstává ležet sám, nahý a bez ochrany. Druhé dítě – holčička – přichází rychle. Nedotkneme se jí. Nepočítáme její křik.

„Dvojčata jsou to největší tabu našeho lidu, protože jen zvířata, démoni a duchové rodí vícerčata,“ říká mi a-ma. „Zvířecí odpad je také proti přírodě. Pokud svině vrhne jen jedno sele, tak se oba musí hned zabít. Pokud má čuba jen jedno štěně, tak se také oba musí hned zabít. Narození dvojčat, což se ve Studničním prameni nikdy nestalo, je neštěstí nejen pro matku, otce a příbuzné dětí, ale pro celou vesnici.“

Zvenku zaznívají výkřiky a nářek.

Cch´-tuo vchází do místnosti. Slzy na tvářích se mu mísí s deštěm. Přináší mísu, jeho prsty hnětou její obsah v děsivém rytmu.

„Víš, co musíš udělat,“ říká a-ma smutně.

Cch´-tuo shlíží dolů na Te-ču. Jeho tvář je stejně bledá jako její. Snaží se potlačit vzlyky. Nejde to. Stěží jejím slovům rozumím. „Omlouvám se. Omlouvám se.“

Cch´-tuo pokleká u prvního dítěte.

„Zavři oči,“ přikáže mi a-ma. „Tohle nemusíš vidět.“

Nakonec se mi dostává úlevy, ale má víčka se odmítají zavřít.

Slzy stékají z Cch´-tuových tváří a kanou na dítě. Chlapeček stále mává rukama a škytavě křičí. Te-ču se dívá na svého muže očima, které jsou jezírky žalu. Také třeštím oči, hrůzou bez sebe, když vidím, jak míchá směs rýžových otrub a popela v míse, a potom ji něžně vtlačuje do úst a nosu svého syna. Dítě se několik zoufalých okamžiků svíjí. Celou bytostí odmítám, co vidím. Nestalo se to. Nemohlo se to stát.

Cch´-tuo se přesouvá k holčičce.

„Ne!“ pípnu přidušeně.

„Děvče!“ okřikne mě ostře a-ma.

„Ale, nemůže…“

Ruka a-ma vystřelí hrozně rychle a překvapivě dopadne otevřenou dlaní na mou tvář, až málem upadnu. Palčivá bolest mě zaskočí, ale ne tolik jako políček sám, protože Akhové děti nebijí, nekopou je ani jinak netlučou.

„My jsme Akhové,“ prohlašuje tvrdě. „To je náš zákon. Pokud se máš stát porodní bábou, musíš – musíš – dodržovat naše zvyky. Lidský odpad je nutné poslat do velkého jezera vroucí krve. Tak chráníme vesnici před idioty, zrůdami a těmi, kteří jsou příliš malí, takže by jen zbytečně oddalovali svou smrt. Jsme to my, porodní báby, kdo udržuje náš lid ryzí a v souladu s dobrotou přírody, protože kdyby se lidský odpad mohl množit, časem by v celé vesnici zůstali jen oni.“

Její slova jsou určená mně, ale také mají dodat Cch´-tuovi odvahu. Když pokleká vedle holčičky, skryji obličej v matčině sukni. Její ruka na mém rameni váží snad deset tisíc kilo. Děvčátko umírá rychleji než její bratr, ale není to proto o nic méně děsivé. Pokud má každá živá bytost duši, jak mě učí, neměla duši i Te-čuina dvojčata? Pokud bůh stvořil strom pro každého jednotlivého Akhu, vyvrátili se teď ve světě duchů další dva? Neměli bychom slyšet dunivý praskot, poplašený křik ptáků a vřeštění vyděšených opic? Když a-ma konečně odtáhne ruku, připadám si tak lehká, že bych se mohla vznést ke stropu, proplout vzhůru došky a vzlétnout dál ke hvězdám.

Sáhne do koše, vytáhne dlouhý pruh látky a podá ho Cch´-tuovi. Mlčky rozvine plátno, uloží děti vedle sebe a zabalí je. Jak ví, co má dělat? Jak mohl vědět, jak cokoli z toho udělat?

„Cch´-tuo, změň výraz!“ přikazuje mu a-ma. „Až vyjdeš ven, musíš sousedům ukázat, jak jsi rozzlobený, jak běsníš, jaký máš vztek na duchy, kteří tohle přivodili a přivolali pohromu na tebe a tvou rodinu. Je to zvyk. Pomůže ti, když se ho budeš držet.“

Hrubě si hřbety rukou otírá z tváří slzy . Kývne na svou ženu, zastrčí si raneček do podpaží a odchází.

„Dohlídni na něj,“ rozkazuje mi a-ma a dodá: „Ať je to správně.“ Vím, že je stále zklamaná, že jsem se pokusila Cch´-tua zastavit. „Postarej se, aby někoho potkal. Do lesa ho někdo musí doprovázet.“

Spěchám ke dveřím. Déšť se lije v provazech, z oblohy se řine vodopád nebeských slzí. Dva starší stojí v blátě pod schody. Cch´-tuo už není ten zlomený muž, jako když byl s námi v chýši novomanželů. Dupe po schodech s vypnutou hrudí a rameny. Když dojde ke starším, volnou paží hněvivě gestikuluje. Jeho slova přes šumění deště neslyším. Starší ho obstoupí každý z jedné strany a odkráčí s ním z vesnice.

Místnost je teď tak tichá. Te-ču tiše pláče, její slzy se vsakují do porodní rohože, ale její utrpení ještě neskončilo. Z místa, kudy vyšly děti, vytéká krev. A-ma jí tam přikládá hrst listů smísených s hlínou, ale o chvíli později červená tekutina znovu prosákne. A-ma se rozhlíží po místnosti, dokud její pohled nepadne na mě.

„Děvče, utíkej do domu,“ přikazuje. „Na horní polici v ženské místnosti, přines mi třetí košík zleva.“

Venku potopa. Ulička, která rozděluje vesnici, že změnila v blátivou řeku. Nevidím ani živáčka. Ani člověka, ani zvíře.

Mé švagrové se ke mně otáčejí zády a chrání děti před pohledem na mě, když vejdu. Popadnu košík, který a-ma chtěla, brodím se zpátky k novomanželské chýši. Te-ču je ještě bledší, ale přestala plakat. Vedle ní leží hromada krví nasáklých listů a hlíny. Te-ču sice přivedla na svět lidský odpad, ale pokud zemře, bude to znamenat další vítězství pro zlé duchy.

A-ma se probírá košíkem.

„Luskouní šupiny,“ šeptá.

Nevím, jestli mluví s Te-ču nebo se mnou. Možná, a ta představa mě děsí víc, než cokoli se dosud stalo, hovoří s duchy.

A-ma mne šupiny v dlaních, asi je chce zahřát. A potom je položí na Te-čuino břicho. „Vidíš, co dělám?“ ptá se mě. „Vezmeš šupiny. Položíš je na břicho a budeš jimi jemně v kruzích otáčet. Pomohou stahům dělohy.“

Ruka se mi chvěje, když krouživými pohyby přejíždím šupinami po Te-čuině břiše, které je zoufale houbovitě měkké v porovnání s hladkou pevností šupin. Pořád z ní vychází krev, sráží se pod ní v kalužích. Odvracím oči a a-ma otevírá malou krabičku.

„Chci, aby ses dobře dívala, co dělám,“ říká mi. Vytahuje pramínky vlasů, které jsou stočené do smyček, aby se nezacuchaly. „Uřízli je ženě, kterou zabil blesk.“

Postaví mezi nás lampu, potom spálí vlasy nad plamenem tak, aby popel napadal do kalíšku s vodou. Jakmile je lék hotový, podá pohárek Te-ču.

„Všechno to vypij,“ nakazuje jí a-ma. „Až dopiješ, krvácení přestane a bude ti líp.“

Krvácení skutečně ustalo, ale v Te-ču už nezbyla žádná krev. Nedokážu říct, jestli se jí ulevilo.

A-ma vyloví z pytle malý kousek vápence, vyleštěný a ohlazený, který vtiskne Te-ču do dlaně. „Nic tě úplně nezbaví bolesti, až se ti vyrazí mléko a nebude tu dítě, které by je sálo, ale když si tím budeš masírovat prsa, bolest se zmírní.“ A-ma se odmlčí. Když znovu promluví, zní to, jako kdyby sdělovala ty nejhorší možné zprávy. „Už brzy budeš muset vstát.“

Jsem zmatená, protože po porodu musí každá žena ve vesnici vstát. Mé švagrové také vstaly. A-ma jim pomohla přivést děti na svět. Počkaly na obřad trojího pláče. A potom vstaly a vrátily se k práci. Jenomže Te-ču neporodila jen dítě s chybějícím prstem, rozštěpem nebo postižené slepotou – jaké musí otec udusit – ale dvojčata, nejhorší možný lidský odpad. Děsím se toho, co bude dál.

„Předpokládám, že dál budeš mít bolesti a budeš odsud krvácet,“ říká a-ma a jemně se dotýká Te-čuina břicha. A potom z kousku látky vybalí ptačí hnízdo. Te-ču zapadlýma očima sleduje, jak a-ma odlamuje kousíček hnízda, ne větší než špička prstu. „Je to z hnízda zoborožce,“ vysvětluje. „Zoborožci si staví hnízda z bláta a krve své kořisti. Země a krev v takových případech pomáhají. A konečně…“ Bere do ruky vejce, které leželo celou dobu na porodní rohoži. „Potřebuješ sníst vejce zapomnění. Mělo by ti pomoct zapomenout na bolest při porodu. Snad ti pomůže zapomenout i na…“

Není nutné dopovídat větu.

Prosedíme s Te-ču celou noc. Během těch dlouhých hodin z a-ma vyzařuje zklamání, sálá z ní jako žhavé uhlíky. Nejspíš by dokázala prominout moje selhání jako součást výuky, ale má snaha zabránit Cch´-tuovi v jeho povinnosti představuje prohřešek proti zákonu Akhů, což nikdy nelze odpustit. Nenávidím se, že jsem a-ma zklamala, ale ještě víc se nenávidím za to, že jsem Cch´-tua nezastavila. Už jen to ze mě dělá ne příliš dobrého Akhu.

Kohouti ohlašují ráno, bambusovými stěnami se začíná prodírat světlo. Rumův hlas proniká neutuchajícím šuměním deště.

„Lidé ze Studničního pramene, přijďte!“

A-ma a já uděláme, co říká. Necháváme Te-ču samotnou. Ruma stojí na verandě, hůl třímá v ruce, čeká, až se všichni shromáždí. Cch´-tuo a dva starší stojí kousek opodál. Cch´-tuo se stále tváří rozzlobeně, jak mu a-ma řekla.

Ruma zvedá paže a oslovuje ty, kteří se tam sešli. „Velká síla seslala na naši vesnici nenormální porod. Je to strašné neštěstí pro Cch´-tua a Te-ču. Je to strašné neštěstí pro nás všechny. Cch´-tuo dostál svým povinnostem. Spálil odpad v lese. Jejich duchové nám už neublíží. Cch´-tuo je dobrý muž z dobré rodiny, všichni ale víme, co musí následovat.“

Buch, buch, buch. Patka hole dopadá na verandu. „Naši vesnici čeká po jeden cyklus obřadní půst. Všichni si musí dávat pozor na ruce a nohy.“ (Což je jeho způsob, jak říct, že styk není dovolený nikomu.) „Kolem celé naší vesnice musí být položená kouzelná liána, aby nás chránila před dalšími zlými duchy. Žádná škola pro děti. A…“

Cch´-tuova matka a Cch´-te pláčou do dlaní. Otec zírá do země.

„Rodiče lidského odpadu musí být vyhnáni a jejich dům zničen,“ uzavírá ruma.

Cch´-tuo, ruma a nima vcházejí do chýše novomanželů. My ostatní čekáme. Poryvy větru nám ženou déšť do tváří. Vychází ruma, nese Cch´-tuův samostříl. Za ním jde nima a všem ukazuje Te-čuiny svatební náramky. Je jejich právo vybrat si cokoli z majetku jako platbu za prokázané služby, ale oni vzali to nejcennější, co Cch´-tuo a Te-ču měli.

Cch´-tuo vychází ven. Nemá na hlavě turban. Na zádech mu visí ranec, pobral všechno, co unesl. Te-ču se vynořuje za ním. Nemá svůj čepec, a to je to nejděsivější, co jsem zatím viděla. Vlasy jí rychle nasáknou deštěm, změní se v provázky, které se jí lepí na obličej i šaty. Na zádech nese svůj koš na sbírání čaje – destičku připevněnou na čele, aby jí spolu s popruhy pomáhala unést, co je v koši. Udělá pár kroků a zavrávorá. Chci jí pomoct, ale a-ma mě zadrží.

Cch´-tuo a Te-ču míří k bráně duchů a ruma za nimi volá: „Duchové zmatku a zkázy, opusťte tuto vesnici a nikdy se nevracejte.“ Jakmile pár zmizí z dohledu, muži z vesnice se dávají do díla. Během několika minut Cch´-tuův a Te-čuin příbytek mizí. A potom muži odcházejí ve skupinách do lesa nasbírat me, kouzelnou liánu, příbuznou se zázvorem, s dlouhými stonky a červenými květy, které se duchové zvlášť obávají, aby jí obložili Studniční pramen.

„Chápeš, Děvče?“ ptá se a-ma. „Právě proto je dobrá zásada, že se děti musí rodit v novomanželské chýši. Jinak by místo ní spálili rodinný dům.“

„Kam se Cch´-tuo a Te-ču podějí? Kde budou spát?“

„Tolik otázek!“

Tahám ji za rukáv. „A-ma, vrátí se někdy domů?“

Mlaskne jazykem, aby dala najevo netrpělivou nespokojenost a odežene mě hřbetem ruky, jsem tak zmatená… toužím zabořit obličej do jejích sukní.

Mrknutí vlaštovky

Po následujících dvanáct dnů se naše vesnice ponořila do povinného obřadního půstu. V den tygra není dovoleno chodit pro vodu. V den osla mě pro ni poslali, protože osli nosí věci. Déšť neustal ani na okamžik a v den králíka jsem šla pro dřevo. A-ma se rozhodla se mnou nemluvit, nekárat mě ani nechválit a její mlčení mě obklopilo jako hustá mlha. Žiju v domě s mnoha lidmi, ale nikdo se mnou nemluví. Nikdy jsem si nepřipadala tak sama a tak osamělá.

Čtvrtý den k nám doléhá zvuk rumova hlasu. „Čas obětí,“ vyvolává. „Potřebuji devět pytlů zrna, devět prasat, devět kuřat a devět psů.“ Jenomže Cch´-teina rodina devět prasat nemá. V celé vesnici se devět prasat nenajde. Cch´-teina rodina se vzdala všeho zrna, čtyř prasat a všech kuřat, zatímco mladíci z vesnice naháněli toulavé psy. Až obřad skončí, Cch´-teina rodina přijde o většinu bohatství.

***

Jakmile měsíc půstu skončí, život ve vesnici se zdánlivě vrací k zaběhnutému rytmu. Ženy se věnují vyšívání, tkaní, pletení rohoží a dalším domácím pracím. Muži dýmkám, lovu a vyprávění příběhů. Jenomže narození dvojčat a to, co se nimi stalo, i když v souladu s tradicí, mě nevratně změnilo jako kus látky, který se namočí do barvící lázně. Nedokážu přijmout, čeho jsem se stala svědkem. I když se moje duše změnila, krev a tělo musí dál plnit, co pro ně bylo určeno, což také znamená vrátit se do školy.

A-ma ani a-pa se nikdy nenaučili číst a psát. Moji bratři začali po boku a-pa pracovat od osmi let, takže číst ani psát neuměli nijak zvlášť. Jsem jediná z rodiny, kdo se dostal až na konec prvního stupně školní docházky. Jednotřídka na konci rozbahněné uličky vypadá skoro stejně jako domy na Nan-nuu; na kůlech, z bambusu, rákos na střeše, osvětlená uvnitř ohňovou jámou, která neustále dýmá. Celkem je nás devatenáct žáků ve věku od šesti do dvanácti, všichni z vesnic roztroušených po svazích hory. Starší děvčata sdílejí jednu rohož, zatímco tři velcí kluci se krčí vedle sebe na opačné straně místnosti. Nejmenší děti se vrtí a melou na své rohoži. Sedím vedle Cch´-te. O tom, co se stalo s jejím bratrem, Te-ču a jejich dětmi, jsme ještě nemluvily. Musí být zdrcená ztrátou a hanbou a myslím, že jí nikdy nedokážu říct, co jsem v novomanželské chýši viděla.

Učitel Čang se přišourá do místnosti. Má na sobě modré bavlněné kalhoty, modrý bavlněný kabátek a stejně modrou čapku s rudou hvězdou uprostřed čela. Všem z hory Nan-nuo je mu ho líto. Deset let před tím, než jsem se narodila, za Velké kulturní proletářské revoluce, ho odvlekli z univerzity v hlavním městě a poslali na venkov, „aby se učil revoluci od rolníků“. Když kulturní revoluce skončila, mnohé povolali zpátky, on ale zůstal, nedokázal získat povolení vrátit se k rodině. Ještě mu nebylo ani padesát let, ale kvůli zahořklosti vypadal jako vesničtí starší. Tak smutné. Jenomže mně teď všechno připadá smutné.

Ti z nás, kteří jsme ze Studničního pramene, jsme propásli dva týdny výuky, ale nepřivítal nás ani nepokáral. Namísto toho přišpendlil na bambusovou stěnu mapu Číny a jejích sousedů.

„Kdo mi řekne jméno svojí národnostní menšiny?“ ptá se.

Naučili jsme se odpověď, jak ji chce učitel Čang slyšet. Dnes jsem šťastná, že je všechno jako vždy.

„Předseda Mao nás označil jako Cha-ni,“ odpovídáme sborem, „jednu z padesáti pěti národnostních menšin Číny.“

„Správně.“

Až na to, že to není správně. Ti, kteří mluví mandarínštinou, nám říkají Cha-ni. V místním dialektu je to Aj-ni. Ale nejsme ani jedno. Jsme Akha. Když předseda Mao prohlásil, že Čína je domovem pětapadesáti národnostních menšin, nikdo o nás nevěděl. Když nás konečně objevili, mocní řekli, že jsme také Cha-ni, protože předseda Mao se nemůže mýlit. Během let k národnosti Cha-ni přibylo dalších třicet národností, včetně Ťüe-wej, Pi-jüe, A-mu, E-nu a mnoha dalších.

Učitel Čang popotáhne nosem, otře si ho hřbetem ruky a dodá: „Protože jste Cha-ni, musíte se učit v chaništině.“ Ačkoli Akha a Cha-ni mluví skoro stejně, výslovnost a způsob, jak zakončujeme věty, je tak rozdílný, že bychom si nerozuměli, kdybychom nechodili do školy. Učitel Čang se pokradmu rozhlíží po místnosti, jako kdyby byl někdo z nás ochoten mu žalovat. „Buďte vděční. Cha-ni mají svůj psaný jazyk – jedenatřicet let. Myslíte si, že je sláva, že píšete písmeny imperiálního Západu?“ směje se, vrtí hlavou a do hlasu se mu vkrádá cosi, co nedokážu pojmenovat. „Jenomže brzy bude veškerá výuka jen ve spisovné čínštině, národním jazyce chanské většiny.“ Vyslovuje pečlivě, abychom nepřeslechli rozdíl mezi Cha-ni (menšina) a Chan (většina, protože se jedná o víc než 90 % obyvatelstva Číny). „Osvojit si jiný jazyk znamená osvojit si i jiný způsob života,“ deklamuje. „To mě učili, zatímco vy jste se učili vědecky obdělávat pole a žasnout nad odpadní jímkou. Pomůže vám i s politickým uvědoměním, které zvýší vaši oddanost státu.“

Někdy nevím, jestli si nás učitel Čang dobírá, nebo jestli nás svými poznámkami mučí.

Obrací se k mapě se zelenými, modrými a hnědými fleky a čarami. Místo, kde žijeme, označil velkým červeným X, ačkoli jednou, když mě vyvolal, abych určila hlavní město země, nenašla jsem pod jeho X žádné znaky, které by určily naše vesnice nebo oznamovaly jména našich hor. Dokonce ani Ťing-chung, největší město v prefektuře Si-šuang-pan-na, na mapě nebyl. Když jsem se zeptala proč, vysvětlil mi: „Protože to vůbec není důležité. Nikdo neví, že tady jste.“

Někdo to ale vědět musel, proto sem učitele Čanga poslali, ale pochopila jsem, co mi tím chtěl říct. Jen skrze mapy a jeho plakáty jsem se dozvídala něco o okolním světě. Vylíčil jej v komentářích a výkladu, ale proč bych potřebovala nemocnici, když mám a-ma? Proč bych měla chtít pracovat v továrně tak daleko od lesa? Viděla jsem nakreslené obrázky sekretářek a divila se, proč by nějaká žena měla chtít nosit tentýž modrý kabátek a kalhoty jako učitel Čang.

Žádá, aby se někdo dobrovolně přihlásil, šel k mapě a ukázal na místa, kde žijí Akhové. Slaboch vždycky ubližuje těm, kteří jsou slabší než on, takže jsem pochopila, že ten den se zaměřil na Cch´-te a mě. Chci ochránit kamarádku, ztratila bratra a mnohem víc, a proto hbitě zvednu ruku. Jenomže stejně vyvolá ji.

Vstane, jde k mapě a zkoumá ji. Znám odpovědi a toužím jí pomoct, ale zároveň doufám, že si vzpomene na příběhy, které jí její a-ma vyprávěla o našem lidu, o putování, i kdyby to neuměla ukázat na mapě. Překvapuje mě, přikládá špičku ukazováku na zvrásněný papír mapy.

„Tady je Tibet,“ říká. „Před tisíci lety, možná míň, už byli Akhové unavení zimou.“ (Tak nám to vyprávěli naši starší. Našim předkům byla zima.) „Akhové… omlouvám se… Cha-ni,“ několik hochů se zahihňá, když se opraví. „Sešli dolů z Tibetské plošiny. Někteří z nás se usadili v Barmě. Další v Thajsku. Jiní v Laosu.“ Její ukazovák klouže ze státu do státu, až se nakonec zastaví na velkém X. „A někteří přišli sem, do prefektury Si-šuang-pan-na.“

„Patří Nan-nuo mezi šest slavných čajových hor Jün-nanu?“

„Nepatří, učiteli Čangu. Těmi jsou Man-sa, I-pang, Jou-le, Ke-teng, Mang-č´a Man-čuang, které se rozkládají na východním břehu řeky Lan-chang. Nicméně na západním břehu řeky máme šest druhých nejvýznamnějších čajových hor: Che-kchaj, Ban-čang, Pa-ta, Meng-sung, Ťing-maj a naše Nan-nuo. V naší prefektuře jsou i méně známé hory, na kterých roste čaj.“

Když se Cch´-te vrátí na naši rohož, stisknu jí ruku. Jsem na ni hrdá.

„Dokázala jsem to,“ šeptá. „Dokonce líp, než bys to uměla ty.“ Její poznámka mě bodne a odtáhnu se. Copak neví, že i mě sžírá smutek a stejně jako ona potřebuji trochu lásky?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Čajová dívka z Kolibříkové ulice.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.