Copyright © Markéta Harasimová, www.marketaharasimova.cz, 2020

Copyright © Josef Pepson Snětivý, www.pepson.cz, 2020

Copyright © Alexander Stainforth, www.stainforth.cz, 2020

Editor © Josef Pepson Snětivý, 2020

Photo on Cover © Samphotostock.cz, 2020

Photographs © Josef Pepson Snětivý; Images and Cover Art
Illustration by Period Images, Pi Creative Lab and PiClab6.
Cover Text, Logo, and Branding by Alena Šulcová, 2020

Photographs of Authors © ateliér Alcafoto; Josef Snětivý ml.;
Petra Křížová, 2020

Cover & Layout © Nakladatelství ČAS, Alena Šulcová, 2020

© Nakladatelství ČAS, www.nakladatelstvicas.cz, 2020

ISBN 978-80-7475-321-3

ČAS ZÁZRAKŮ

Markéta Harasimová

Doktory nesnášela. Odjakživa. Z pachu dezinfekce se Vlastě zvedal žaludek a sterilní atmosféra čekáren jí naháněla husí kůži. Nebylo divu, že se těmto prostorám vyhýbala a navštěvovala je pouze v případě, kdy to bylo nezbytně nutné.

Jako právě dnes.

Vlastinu náladu nespravil ani barevný vánoční stromeček, umístěný nedaleko okna. Naopak, cítila se kvůli němu ještě sklíčeněji. Proč na ni odevšad vyskakují sváteční symboly, když o ně vůbec nestojí? Vánoce se jí netýkají, bude během nich víceméně jako kůl v plotě, a veškerou výzdobu považovala za formu rafinovaného mučení.

Vtom se doširoka rozlétly bílé dveře. „Paní Vacková, můžete za paní doktorkou!“ zahalekala rudovlasá sestřička.

Vlasta zpozorněla. Za paní doktorkou? Změnilo se snad od její poslední návštěvy něco? Už víc než devět let byl totiž jejím gynekologem MUDr. Jiří Smutný. Tento galantní a empatický muž těsně před šedesátkou se pro své povolání musel narodit. Uměl pacientky nenásilně uklidnit, ke každému vyšetření přistupoval citlivě, a navíc disponoval příjemným, inteligentním smyslem pro humor. Vlasta rozhodně nestála o lékařku, kterou neznala… zvlášť v současné situaci ne.

„Paní Vacková?“ zopakovala ošetřovatelka, když se žádná ze čtyř přítomných žen nezvedala.

Vlasta uznala, že jí asi nezbude nic jiného než jít dál. Nemůže se chovat dětinsky a utéct jenom proto, že tady není lékař, na kterého je zvyklá. A tak rezignovaně vstala, sebrala z vedlejší židle svůj kabát a zamířila k sestře. „Promiňte, nějak jsem se zamyslela…“ vypravila ze sebe, aby své zaváhání omluvila.

„V pořádku. Tak prosím, volná je kabinka A. Dnes jdete jen na konzultaci, takže si nemusíte odkládat,“ instruovala ji zrzka, načež zmizela v ordinaci.

Vlasta se zavřela v miniauturní kóji, která na ni měla téměř klaustrofobické účinky, a snažila se ovládnout úžící se dech. Nemohla si pomoct, ale přítomnost cizí doktorky považovala za špatné znamení. Nikdy nevěřila, že jí černá kočka přebíhající přes cestu přinese neštěstí, a stejně to měla s rozbitým zrcadlem nebo pátkem třináctého. Jenže právě teď ji zahlcovala regulérní úzkost.

Jistě, bylo to pochopitelné. Má za sebou důležité vyšetření, jehož výsledky ukážou, jak bude vypadat její budoucnost. Kdo by v takovém případě nepodléhal oprávněnému strachu? Skoro každý. A jakákoli odchylka od běžného stavu obavy prohlubovala, logicky. Vlasta se nepovažovala za panikářku, ale občas přijdou okamžiky, kvůli nimž člověk navzdory vnitřní síle nedokáže zklidnit zdivočelé srdce a jeho plíce fungují jen napůl.

Vlastiny úvahy přerušil stručný povel. „Paní Vacková, pojďte prosím za mnou!“

Ten hlas byl až příliš rázný a sebevědomý na to, aby ji uklidnil. Taky mladý. Velice mladý! Bože, to bude určitě nějaká čerstvě atestovaná absolventka, pomyslela si. Nebude mít ani zkušenosti, ani empatii. Kruci. Pak už ale stiskla kliku a vstoupila do ordinace. Koneckonců vyšetřovat ji ta osoba nebude, takže v zásadě o nic nejde.

Tíseň však nepolevila.

A jakmile spatřila atraktivní plavovlasou třicátnici, usazenou za rozměrným stolem, zachtělo se jí udělat čelem vzad a vzít nohy na ramena. Najednou si připadala strašně stará, třebaže ji od té ženy pravděpodobně nedělilo víc než deset let. Možná za to mohl uplynulý rok, který byl jako na houpačce. Nahoru, dolů, nahoru a zase dolů… až se nakonec ocitla těsně nad pomyslným dnem.

Vlasta se nyní v duchu modlila, aby jí dnešní kontrola aspoň trochu pozvedla náladu. Nic jiného si nepřála! Vždyť od toho hrozivého objevu, který jí už tolik nocí nedá spát, nutně potřebuje nějakou vzpruhu.

Ne že by se jí patřičná duševní podpora nehodila už před mnoha měsíci, ačkoli tenkrát řešila problém zcela odlišného charakteru než teď...

„Dobrý den. Posaďte se,“ vrhla na ni blondýna zářivý úsměv – až příliš široký na to, aby byl upřímný, což Vlastě nemohlo ujít. „Jakpak se vám daří?“

To je ale pěkně pitomá otázka! Naštěstí se včas zarazila a odpověděla jinak: „No… nic moc. Jsem dost nervózní.“

„To je skoro každý pacient, ať už ho k nám přivádí cokoli. Ale promiňte, zapomněla jsem se představit – doktorka Zdena Mertová,“ podala Vlastě žena v bílém plášti ruku. Ta ji chabě stiskla, ale nevydala ze sebe jedinou hlásku. Její jméno lékařka koneckonců znala, tak proč mrhat už tak nedostatkovým kyslíkem? Pouze přikývla, aby dala najevo, že informaci bere na vědomí.

„Momentálně zaskakuji za kolegu Smutného – od pondělka zůstal na nemocenské. Chřipka,“ vysvětlila blondýna, zatímco vyťukávala do klávesnice nějaké údaje. „Tak, vy jste Vacková Vlasta, že?“

„Ano.“

„Přišla jste kvůli výsledkům z mamografického vyšetření, je to tak?“

„Ano,“ zopakovala jako zaseknutá vinylová deska.

„Dobře… tak se na to podíváme…“ Lékařka párkrát klikla myší a začetla se do údajů, které naskočily na obrazovce. Vlasta na monitor neviděla, a tak upírala zrak do její neproniknutelné tváře.

Ta by mohla hrát poker – přímo na profesionální úrovni, běželo jí přitom myslí. Nedá najevo žádnou emoci a je chladná jako kus ledu, navzdory tomu, jak přívětivě se chová. Doktor Smutný by už dávno vtipkoval a snažil se rozpustit moji napjatou náladu… A stoprocentně by se mu to aspoň zčásti povedlo.

Zatímco Mertová zírala do počítače, Vlastina nervozita spirálovitě stoupala. Tohle není normální! Co tam studuje? láteřila v duchu. Ať už konečně něco řekne, nebo se tady rozskočím na tisíc kousků!

Dočkala se za necelou minutu. „Takže malá rekapitulace,“ odkašlala si doktorka a obrátila se k Vlastě čelem. „Před několika týdny jste si v levém prsu nahmatala nebolestivou bulku a následně jste byla odeslána na mamograf. Pro upřesnění diagnózy se rovnou provedla také ambulantní core cut biopsie. Vyšetření mělo potvrdit, případně vyloučit, onkologickou příčinu toho útvaru.“ Gynekoložka udělala krátkou odmlku, za kterou by ji Vlasta nejraději zaškrtila.

A??? Co z toho vypadlo? rezonovalo její lebkou. Místo netrpělivých slov však na Mertovou pouze upírala téměř hypnotický pohled.

„Je mi to velice líto, ale nemám pro vás příznivé zprávy,“ navázala doktorka vzápětí. „Bohužel se potvrdil karcinom.“

Navzdory strachu, který už několik dní proudil Vlastinými žilami místo krve, na ni ta zvěst zapůsobila jako rána palicí. Ucítila, jak její srdeční sval škobrtl a na okamžik zapomněl, k jakému účelu slouží. Hrůza jí sevřela hrdlo a kůže se orosila ledovým potem. Ne… Ne, to nemůže být pravda! Má… rakovinu?

Umře!

Zalapala po dechu a s obtížemi polkla. „Ka… karcinom? To… není to omyl?“

Lékařka se zatvářila soustrastně a zavrtěla hlavou. „Nikoli, paní Vacková. Ale prosím, zachovejte klid. Rozhodně nepropadejte zbytečným obavám, to by ničemu nepomohlo. Existují účinné zbraně, které nám v boji s vaší nemocí pomohou. Domnívám se, že v tuto chvíli ještě nejsou zasaženy uzliny, takže se nádorové buňky s velkou pravděpodobností nerozšířily mimo původní ložisko. Dalším krokem bude operace, při které kolegové provedou chirurgické odstranění novotvaru.“

Novotvar.

Nádorové buňky.

Chirurgické odstranění…

Jak strašná slova! Zatočila se jí hlava, v uších začalo hučet a z tváří odtekla snad všechna krev. Okamžitě si vzpomněla na svou mámu, která podlehla zhoubnému nádoru, když jí bylo pouhých dvanáct let… Byla tenkrát jenom o dva roky starší, než je dnes ona. Čeká ji stejný osud? Zdědila v genech onkologické predispozice?

Sestřičce, která se u vedlejšího stolu věnovala administrativě, změny ve Vlastině obličeji neušly. „Paní Vacková, je vám dobře? Nechcete trochu vody?“

Obrátila se jejím směrem. „A… asi ano. Díky…“ hlesla vyprahle.

„Hned to bude!“ Rusovláska vyskočila a odběhla.

„Opravdu se nemusíte děsit,“ pokoušela se ji mezitím upokojit Mertová. „Nemoc byla, jak vyplývá ze zprávy, zachycena v raném stadiu.“ Znovu se upřeně zadívala na monitor, jako by snad své vyjádření potřebovala potvrdit fakty.

Vlasta si olízla suché rty. „Co to přesně znamená – v raném stadiu?“

Doktorka vyloudila povzbudivý úsměv. „Nádor byl detekován ve chvíli, kdy je ho podle všeho možné kompletně odstranit, takže máte dobrou prognózu. Víc podrobností vám samozřejmě sdělí lékaři na specializovaném pracovišti, se kterými budete konzultovat následný postup. Dám vám zprávu, kterou na onkologii předložíte. Operace by ovšem měla proběhnout v nejbližších dnech, ideálně po Novém roce. A hned pak bude zapotřebí naplánovat případné další kroky. Nic neodkládejte!“

Ten spěch Vlastu šokoval a na pár vteřin také umlčel. Proč tedy tvrdí, že její stav není kritický a nemá se ničeho bát, když zároveň tolik kvaltuje? To už se před ní objevila sklenice s vodou, a ona ji honem zvedla ke rtům. Sestře poděkovala pouze očima a promluvit dokázala až ve chvíli, kdy si svlažila hrdlo. „Cože…? Tak… tak brzy?“ vykoktala nakřáple. „Je to nutné?“

„Rozhodně. V těchto případech je rychlost klíčová, a upřímně řečeno, na co byste chtěla čekat?“

„Já… nevím,“ připustila. „Jenom jsem asi myslela, že budu mít trochu času…“ Ale k čemu by mi vlastně nějaký čas byl? Vždyť nemám na vybranou, napadlo ji vzápětí, a tak nechala větu nedokončenou.

Lékařka pokývala hlavou. „Rozumím vám, je to jako blesk z čistého nebe. Člověk vždycky doufá v lepší verdikt, a když se má smířit s realitou, naráží na limity své psychiky. Nicméně jsem přesvědčená, že čím dřív budete mít léčbu za sebou, tím lépe pro vás. Mám zkušenosti, rozhodně nejste první žena, které to říkám.“

Tomu ráda věřím – i když jsi lékařský elév, proběhlo Vlastě hlavou. Nahlas však raději neřekla nic, a jen němě přikývla.

„A… co mě čeká po operaci?“

„Nejsem onkolog, ale počítám, že bude nutná zajišťovací léčba cytostatiky. O chemoterapii rozhodne lékař, který bude mít váš případ na starosti.“

„Ach…“ Na víc se nezmohla. Takže asi přijde o ňadro – bože, ta hrůza –, a k tomu ještě o vlasy? A nakonec možná také o život.

Gynekoložka se opět rozpovídala. „Uvidíte, že všechno zvládnete. Medicína je v tomto směru na vysoké úrovni a jistě vás podpoří i rodina.“

Poslední věta zapůsobila jako sprška soli v čerstvé ráně. Rodina? Ta, kterou před víc než rokem v podstatě odvrhla? Bodnutí pod srdcem se rozšířilo na celý hrudní koš a zabolelo i v žaludku. Kvůli hormonální bouři a vlastní poblázněnosti přišla o to nejcennější, co kdy měla: o syna. Když se rozhodla podat žádost o rozvod, vůbec netušila, že dává v sázku mateřství. Nenapadlo ji, jaké to bude mít na Františka dopady.

Bože, její Fany… bude z něj poloviční sirotek? Dost možná. Naštěstí mu ale zůstane milující otec, a kromě toho už snad dorostl do věku, kdy se s takovou ztrátou dokáže vyrovnat. Nehledě na to, že ji ještě pořád nenávidí. No, tohle je možná silné slovo, ale jeho vztah k matce se otřásl v základech a ke stabilizaci zatím nedošlo.

Pokud někdy dojde…

Teprve nyní si uvědomila, že Mertová řeční dál, a pokusila se ze sebe trpké úvahy setřást. „… ale kdybyste cítila, že přece jen potřebujete odborníka, můžete se obrátit na psychologa,“ říkala právě gynekoložka. „Hlavně na nic nečekejte, a ještě dnes se objednejte na onkologii. Sestřička vám dá pár tipů, kam můžete zavolat,“ dodala a sáhla pro papíry, které právě vyjely z tiskárny. Srovnala je a podala Vlastě.

Ta na ně nejprve jen nechápavě civěla, než jí došlo, že jsou pro ni. „Děkuju…“ vypravila ze sebe ztuha a neohrabaně je převzala. Pohled jí přitom zabloudil ke skleněnému andělovi ve tvaru zvonečku a snítkám jmelí ve váze na rohu stolu – vánoční atmosféru nezapřela ani sterilní ordinace. Nejradši by ty ozdoby smetla na zem!

Pořád dokola ty Vánoce! Svátky míru, klidu, lásky a pohody… Pche! Pro koho? Ona osobně si přeje jediné – aby bylo po nich. Nejlépe hned.

„Chtěla byste se mě ještě na něco zeptat?“ dotázala se vlídně lékařka. Přestože se chovala veskrze mile, Vlastě sympatická nebyla. Uvědomovala si, že je k ní nespravedlivá – ta žena jí nic neudělala a snažila se o maximální vstřícnost, jenže už z principu představovala… posla zlých zpráv. Nic víc, nic míň. Jak by asi tu hořkou novinu přijala od doktora Smutného? Těžko říct, ale nejspíš o poznání lépe. Přece jen ho znala a za dlouhé roky si k němu vybudovala určitou důvěru.

Nyní jen zakroutila hlavou. Informací dostala víc než dost, a teď už nechtěla slyšet nic. „Díky… ale ne.“

„Dobře. Kdybyste cokoli potřebovala, určitě kontaktujte naši ambulanci. Ordinujeme do devatenáctého prosince, a po novém roce pak máme otevřeno od třetího ledna. To už tady stoprocentně najdete doktora Smutného.“

Jasně, zase ty Vánoce! Tak proč mi nabízíš, ať sem bez obav a kdykoli zavolám, když to tady za dva dny beztak zavíráte? pomyslela si nevraživě. Cítila, jak v ní vedle narůstající paniky bobtná i zlost, za kterou však byla vděčná. Cokoli je lepší než plíživý strach! Raději se vztyčila, zasunula tu mrazivou dokumentaci do kabelky a věnovala Mertové bezvýrazný pohled. „Děkuju. A na shledanou.“

Na odpověď nečekala a opustila ordinaci. Tušila, že úzkosti se v nejbližších týdnech nezbaví, a to nejspíš ani v noci. Ve snech ji budou strašit noční můry, v čase bdění zase racionální bázeň z věcí příštích.

Nejsem žádná hrdinka, připustila si, když vyšla na chodník. Spíš naopak… takhle se chová obyčejný zbabělec. Jenže co mám dělat, když jsem na všechno tak strašně sama?

A právě v ten okamžik se rozezvonil Vlastin smartphone.

Vyhrabala ho z kabelky a mrkla na displej. Možná to s tou samotou není tak horké, jak si myslí. Má přece sestru, která ji miluje a nikdy nepřestane! Měla by se dát rychle dohromady, než se do ní zakousne deprese. Protože ta jí právě teď reálně hrozí.

Bez průtahů přejela prstem přes displej a přijala hovor. „Ahoj, Eli,“ pozdravila pokud možno neutrálním tónem, protože Elenu nechtěla hned na začátku vyděsit. Sestra kdysi v podstatě suplovala její matku a dalo se říct, že Vlastu zčásti vychovala. Byla o sedm let starší, a nebýt jí, zvládala by dvanáctiletá dívenka mámin předčasný odchod mnohem hůř. Už proto, že otec – kvartální alkoholik – pro pozůstalou rodinu nebyl žádnou oporou. Spíš naopak.

„Myslela jsem, že už se mi dávno sama ozveš!“ vychrlila Elena bez pozdravu. „Máš už tu kontrolu za sebou, nebo ne?“

Tohle se dalo čekat. Elena byla také jako na trní a logicky se pídí informacích, aby zahnala dosavadní nejistotu. Jenže… ona jí teď místo uklidňující zvěsti oznámí takovou hrůzu! Ach jo… Odkašlala si, ale déle odpověď odkládat nemohla. „No, ano. Před chvílí jsem odešla od doktora.“

„Bože, tak už mě nenapínej! Jak jsi dopadla?“

Musela se zastavit a opřít o nejbližší zeď, protože ji přepadl dojem, že toto sdělení ze sebe za chůze nedostane. Opět jí docházel dech. „Promiň, že to protahuju, ale… zdá se, že jsem na tom špatně.“

Elenina reakce byla předvídatelná a Vlastu nijak nepřekvapila. „Co to povídáš? Jak moc špatně? Vlasti, proboha, co ti našli?“

Trhaně nabrala vzduch do plic. „Bohužel… je to rakovina.“

„Ach…!“ Zděšený výdech vystřídalo dlouhé, hutné ticho – sestra tu zprávu zřejmě napřed potřebovala vstřebat. „Ne… neděláš si ze mě dobrý den?“ navázala po více než minutovém mlčení. „Jsi si opravdu jistá, že… že se… nepleteš?“

Kéž by tak existovalo aspoň zrnko pochybnosti! proběhlo jí hlavou. Jenže realita byla neúprosná. „Doktorka už nemohla mluvit otevřeněji,“ odvětila Vlasta schlíple. „Je to na beton.“

„Sakra práce!“ Elena nebyla z těch, kteří vedou prázdné řeči a za každých okolností tvrdí, že „to bude dobré“. Na něco takového byla životem až příliš ostřílená a zkušená. Věděla, že s některými věcmi se člověk zkrátka musí poprat, často za cenu velkých a bolestných ztrát. A tak nikdy nikomu nemazala med kolem pusy ani nic nezlehčovala.

Také tentokrát překonala prvotní šok a přistoupila k celé záležitosti pragmaticky. „Fajn. Výsledek je tedy jasný, ale zkus mi k tomu říct něco bližšího. V jakém je to stadiu a jaké mají doktoři plány?“

„Gynekoložka říkala, že nemoc podchytili v začátku, ale nevím… moc jí nedůvěřuju. Je to taková mladá holčina…“

„Počkej, tys nebyla u Smutného?“

„Ano, jenže ten leží s chřipkou, a tak za něj zaskakovala nějaká kolegyně.“

„Jasně, chápu. Ale nehleď na věk – mladí doktoři jsou často lepší než ostřílení profíci. Ještě nestačili otupět a každý případ je pro ně nový. Jsou horlivější. Pokud tvrdila, že to chytli včas, věřila bych jí.“

„Jenže tobě v těle neroste nějaký nekontrolovatelný zabijácký útvar,“ odtušila Vlasta ponuře.

Elena změnila taktiku a nasadila přísnější tón – takový občas používala v dobách sestřina dospívání. „Tak hele, nechci u tebe vidět žádné deprese a na rezignaci taky nejsem zvědavá. Přece nezačneš skládat zbraně dřív, než začala bitva!“

„Copak ty nevíš, že je to marný boj?“

„Proč meleš takové nesmysly? Skoro každá rakovina je v počátku dobře léčitelná, a tys určitě nic nezanedbala!“

„Jenže záruku mi nikdo nedá! Vzpomeň si na mámu! Nepomohlo jí vůbec nic, žádný z těch dryáků, co do ní lili… Stejně umřela.“

„Pleteš hrušky s jablky, Vlasto! Zaprvé mámě ten nádor našli pozdě, měla už metastázy. A zadruhé medicína za třicet let hodně pokročila, na to nezapomínej. Nehledě na další důležitou věc, a sice, že žaludek obvykle mívá horší prognózu než nádor prsu!“

„A co má být?“ vykřikla s pláčem v hrdle. „Tak jako tak mi teď prso uříznou, což mi tedy samo o sobě přijde dost hrozné! A pak ještě nejspíš – nebo určitě – nasadí chemoterapii. Skončím jako plešatá troska, a kdo ví, jestli to všechno bude k něčemu dobré. Spousta lidí se nevyléčí nebo se jim nemoc vrátí!“

Elenu svými nářky nezviklala – pokračovala dokonce o něco rázněji než doposud. „Pesimismus ještě nikdy nikomu nepomohl, sestřičko. Nikdy! Jestli se chceš rochnit v sebelítosti, připrav se na to, že budeš všechno zvládat daleko hůř, než kdybys konečně zvedla hlavu a postavila se k té situaci čelem.“

„Mám tomu proslovu zatleskat?“

„Výborně – ironie je mnohem lepší než fňukání!“ pochválila ji sestra. „Klidně tleskej, pokud ti to udělá radost. A vůbec, kde teď jsi?“

„Kousek od ordinace, chystám se jít domů.“

„V tom případě měníš plány – seber se a okamžitě přijeď ke mně.“

„Nechci.“

„Trucuješ jako malá, ale vážně: přestaň s tím! Jestli se do hodiny neobjevíš tady, vyrážím já k tobě. Vyber si.“

Vlasta hluboce vzdychla. Pokud se Elena pro něco rozhodla, nejel přes to vlak. Oponovat znamenalo plýtvat silami, a to si ve svém stavu nemohla dovolit. A navíc… co by teď mohlo být horší než prázdný byt?

Sestra má pravdu, nemůže se zavírat před světem, aspoň pro tuto chvíli ne. Potřebuje ventilovat emoce, a když nemá partnera, který by ji podržel, vypláče se v náruči člověka, kterého zná od narození.

A tak rezignovala. „No dobře, čekej mě. Mrknu se, co mi jede.“

„Konečně aspoň trochu rozumná řeč.“

Vlasta hovor ukončila a zamířila na nejbližší zastávku, aby vyhledala vhodný spoj. Přestože ji rozhovor s Elenou trochu rozptýlil, černé myšlenky se její hlavou honily dál. Jako neodbytní havrani, kteří si nedají pokoj.

Během čekání na autobus přemýšlela o tom, jak nadějně letošní rok začínal. Věřila, že našla pravé štěstí, a těšila se na rozvod, který jí měl rozvázat ruce. Vlastino manželství po devatenácti letech nevratně skomíralo, a ona chtěla žít s Gabrielem, mužem, který jí doslova učaroval. Seznámili se při jedné neoficiální pracovní příležitosti a okamžitě mezi nimi přeskočila jiskra.

Prožívala s ním všechno to, co jí už roky chybělo doma. Vzrušení, touhu a dobrodružství, které zastoupily předchozí stereotyp a každodenní péči o rodinu. Vlasta milovala svého syna, ale uvědomovala si, že dřív nebo později vyletí z hnízda tak jako Eliny děti. Bylo mu patnáct a daleko víc než rodinné akce ho zajímali kamarádi nebo počítač. Doufala, že v tomto věku její rozhodnutí pochopí, ale on se bohužel postavil na otcovu stranu. Vlastu odsoudil a neměl pochopení pro žádný z jejích argumentů.

Bolelo to. Hodně. Soud syna přidělil do Robertovy péče, což nesla těžce, ale nemohla se stavět proti Františkovu přání. Nechtěla mu ani striktně nařizovat návštěvy, zvala ho však k sobě co nejčastěji, aby se příliš neodcizili. Jenže tahle setkání nedělala vůbec dobrotu. Fany se otevřeně stavěl proti Gabrielovi, takže každý jejich střet končil výměnou názorů a napjatou atmosférou. Možná i tahle situace přispěla k tomu, že se Vlastin nový vztah nakonec rozklížil a rozpadl… kdoví?

To, co mělo být požehnáním, brzy zhořklo. Na řadu přišly stále častější hádky a nedorozumění, zatímco hezkých chvil a romantiky ubývalo. Sexu rovněž. Vlasta si začala připouštět, že udělala chybu – nový muž rozhodně není lékem na neuspokojivý život. Manželskou krizi měla řešit jinak než mileneckým poměrem, který se zvrhl ve chvíli, kdy se zamilovala…

Gabriel ji před rozvodem důrazně varoval, a ona mohla už tenkrát vycítit, že z jeho strany nejsou city zdaleka tak hluboké, jak tomu je v jejím případě. Jenže Vlasta nic nepochopila, možná vlivem vnitřní hormonální bouře. Myslela, že z něj mluví negativní zkušenost – koneckonců on měl rozvod čerstvě za sebou, a dobře věděl, co taková „kratochvíle“ obnáší.

Vlasta ale chtěla čistý stůl, a tak jednala velmi rychle. Robert její rozhodnutí respektoval, jelikož si dobře uvědomoval, že nemá cenu protestovat. Boje a tahanice by všechno jenom prodloužily a nejvíc by kvůli nim trpěl František. Nechtěl Vlastě dělat problémy, ale na svěření syna do péče trval a nehodlal ustoupit.

Nakonec vše proběhlo v klidu, jen to očekávané štěstí se jaksi pochroumalo a během několika měsíců odlétlo neznámo kam. Gabriel Vlastě v létě oznámil, že má rád jinou, a jednoduše si ze dne na den sbalil kufry. Ukončil jejich vztah téměř bez emocí s tím, že „takhle by už dál nemohl.“ O moc víc z něj Vlasta nevymámila, takže se s tím vysvětlením musela spokojit.

Připadala si jako ztroskotanec. Selhala v roli matky i milenky, a vlastně také manželky. Doslova na všech frontách! A nyní, ve dvaačtyřiceti, zůstala jako kůl v plotě.

Pardon, tak docela ne!

Má přece nezvaného a věrného hosta. Rakovinu.

Hernajs! okřikla se. Pokud v sobě budu přiživovat tyhle úvahy, dorazím k Ele jako uzlíček nervů. To jí přece nemůžu udělat! Musím se aspoň navenek tvářit optimisticky… tedy v rámci možností.

Konečně přijela linka, kterou potřebovala, a tak se sebrala a nastoupila. Zapadla do nejbližšího sedadla, vylovila necesér a pokusila se pomocí tvářenky a lesku na rty aspoň trochu upravit svůj pobledlý vzhled. Přestože se cítí prachmizerně, nemusí děsit všechny okolo sebe, že?

„Ahoj, ty tragédko!“ uvítala ji ve dveřích Elena oblečená do pohodlné domácí soupravy, hýřící pestrými barvami. Odjakživa měla poněkud zvláštní vkus, ale k její povaze se hodil. Vlasta měla za to, že jí ty veselé outfity často pomáhají při překonávání různých životních peripetií, a nejspíš nebyla daleko od pravdy.

„Čau,“ odpověděla s mnohem menší živelností, než jakou projevila sestra.

„Nestůj přece ve dveřích,“ vtáhla ji Elena do předsíně. „Jako bys tady byla poprvé,“ zakroutila hlavou.

Vlasta se zbavila kabátu a vyklouzla z kozaček. „Abych řekla pravdu, skoro se tak cítím. Jako by všechno, co bylo známé, někam zmizelo,“ pronesla ponuře. „Promiň,“ zafuněla potom. „Celou cestu jsem si slibovala, že na tebe nebudu chrlit stížnosti a pokusím se nešílet, ale nějak mi to nejde.“

Elena si ji přeměřila zkoumavým pohledem. „No, pro začátek ti odpouštím, ale doufám, že tě ten negativismus rychle přejde. A pojď už dál, prosím tě. Mám v lednici víno, to nikdy neuškodí.“

„Nejsem si jistá, jestli teď můžu alkohol…“

Sestra zakoulela očima. „Já se z tebe zjevím. Játra máš v pořádku a s léčbou se ještě nezačalo, takže kontraindikace nehrozí. Nebo se pletu?“ smetla Vlastinu námitku pragmaticky ze stolu. To už se ocitly v obýváku.

„Ty bys snad přesvědčila mrtvolu, aby vstala a začala zpívat.“

Elenu nevykolejila. „Pokud si dneska zatrylkuješ ty, budu to považovat za největší úspěch letošního roku.“

„S tím nepočítej. Jestli mi do něčeho není, tak do zpěvu. S nebožtíkem bys měla větší šanci.“

„Radši si sedni a ukaž mi lékařskou zprávu. Nějakou ti dali, ne?“ změnila Ela téma a velitelsky ukázala na pohovku.

„Ale jo, něco mám.“

„Tak sem s tím.“

Vlasta sebou praštila do rohu sedačky, a zatímco sestra otevírala víno, zalovila v kabelce, aby našla papíry, které jí dala doktorka Mertová. Zdálo se jí, že od doby, kdy opustila ordinaci, uplynulo snad sto let. Někdy si čas dělá, co chce... „A kde máš Jirku?“ zavolala směrem ke kuchyni – konečně si totiž uvědomila, že ji švagr nepřišel uvítat, což u něj nebylo obvyklé.

„Vyexpedovala jsem ho, abychom na sebe měly klid. A taky jsem myslela, že se ti bude mluvit líp, když tady budeme jenom my dvě,“ vysvětlila Elena. Za malý okamžik už se objevila s láhví a skleničkami, do kterých rozlila vychlazené chardonnay. „Tak na zdraví,“ pozvedla svou číši. „Tentokrát jenom a pouze tvoje.“

„Jo… tak na to si připiju ráda,“ vzdychla a ťukla sklenkou do té sestřiny.

„Nevěš hlavu,“ poplácala ji Ela po rameni a sáhla po dokumentech. „Mrknu na to. Doktor sice nejsem, ale jako magistra bych taky měla lecčemu rozumět.“

„Že já se líp neučila,“ utrousila Vlasta. Sestra se ji před lety snažila přesvědčit, aby po maturitě pokračovala ve studiích, ale ona měla jiné záměry. Chtěla pracovat v reklamě – o diplom nestála –, a vysněnou kariéru si taky prosadila.

„Kecko. Vysoká škola není všechno, jak už jsem dávno pochopila. A nech mě, ať se můžu soustředit,“ odbyla ji Elena, načež zabodla oči do zprávy.

Vlasta upila trochu vína v naději, že ji uvolní, ale žádné zvláštní účinky na sobě nepozorovala. Vnitřní pnutí nepolevovalo a sestra, začtená do dokumentace, jí na klidu také nepřidala. Co tam vidí? Je to horší, než naznačovala Mertová?

Skoro se orosila ledovým potem. Třeba ji doktorka chtěla jen uchlácholit, aby se jí v ordinaci nezhroutila, a krutá pravda vyjde najevo až teď? Ach, bože… takže přijdou další špatné zvěsti?

Trudnomyslné úvahy přerušil Elenin jasný hlas. „Hele, já bych v tom tragédii neviděla. Dobré to teda není, to víme obě, ale pokud nic neproniklo do uzlin, což se s jistotou potvrdí po operaci, máš solidní vyhlídky na uzdravení.“

„Z čeho tak usuzuješ?“ zamračila se.

„Zaprvé je ten nádor relativně malý, uvádí se tady necelé tři centimetry v průměru. Takže to zatím určitě není v pokročilém stádiu, v tom ti doktorka nelhala.“ Sestra složila zprávu a podala ji Vlastě, která papíry bezmyšlenkovitě vrátila do kabelky. „A zadruhé jsi ještě pořád dost mladá a obecně zdravá, takže se s tím dokážeš dobře poprat. Nic nezlehčuju, ale taky nemaluju čerty na zeď – prostě se na tu věc dívám racionálně. Podle mě není důvod házet flintu do žita, všechno zvládneš.“

„Jsi si nějak moc jistá!“

„Jsem, a ty bys měla být taky. Ale v každém případě hned zítra zavolej na onkologii, aby sis naplánovala operaci.“

„Zítra, zítra... co myslíš, že teď před svátky vyřeším?“

„Dostaneš termín.“

„Mluvíš stejně jako ta doktorka. To je samé – ‚rychle, rychle‘! Nebo ‚není čas ztrácet čas‘, případně ‚včera bylo pozdě‘. Víš, jak to zní?“

„Tuším. Napadá tě, že ta věc roste každou minutou. Trefila jsem se?“

„Doprostřed terče.“

Elena přikývla. „Myslela jsem si to. Pravda samozřejmě je, že bez léčby bude nemoc logicky postupovat. Takže čím dřív se zakročí, tím vyšší existuje naděje, že bude stačit samotná operace.“

Vlasta zjistila, že u ní slovo operace začíná po dnešním odpoledni vyvolávat lehkou žaludeční nevolnost. „Dovedeš si představit…“ shlédla ke své hrudi a malinko se jí zatřásl hlas, „… že budu mít jenom jedno…?“

Eleninu tvář proměnilo porozumění smísené se soucitem. „Chápu, že to není zrovna lahůdková vize, ale přednější je zdraví. Kromě toho přece máme jeden kouzelný lékařský obor – plastickou chirurgii –, a ten si se vším hravě poradí. Když si tě tam vezmou do parády, nikdo nic nepozná.“

Vlasta posmutněla. „Dejme tomu, ale… má to v mém případě ještě cenu? Chlapa nemám a ve svém věku už ani žádného neoslním…“

„Co to žvaníš? Je ti čtyřicet dva, tak jakýpak věk? Jsi ženská v nejlepších letech!“ oponovala sestra.

„Jasně, ale těžce nemocná! A až – nebo spíš pokud – se z toho dostanu, budu zase o něco starší. Roberta jsem odvrhla, Gabriel si našel jinou… a dokonce ani Fany už se mnou prakticky nemluví. Mám na chlapy smůlu, takže nemůžu čekat, že se fyzicky zohavená – i když možná vyléčená – ještě s někým seznámím.“

Elena pár chvil mlčela a srkala víno, jako by potřebovala uvážit reakci. „Nechci ti do toho mluvit, ale pořád jsi si jistá, že ten rozvod byl správný krok?“

Vlasta k ní zvedla nechápavý pohled. „Rozvod? Proč o něm, prosím tě, začínáš? A zrovna teď?“

Sestra pomalu zvedla ramena a zase je spustila dolů. „Jenom mě napadlo, jestli byste to s Robertem neměli… zkusit znovu.“

Potřásla hlavou, div jí neluplo za krkem. „Blázníš? Copak nevíš, že přihřívaná polévka za nic nestojí? A kromě toho zapomínáš, že chodí s Irenou.“

„Tobě to s Gabrielem taky nevydrželo,“ vynesla starší žena protiargument.

„Poněvadž já jsem smolař,“ zamračila se Vlasta. „A vůbec, tohle rozebírat nemíním, moje manželství je jednou provždy minulost.“

„Ale vztah máš teď s Robertem lepší než kdykoli předtím!“

Zatvářila se skepticky. „Jo, ale pouze z toho důvodu, že se vídáme minimálně. Není příležitost vjet si do vlasů, a když už spolu mluvíme, řešíme vlastně jenom Fanyho. Soudím, že takhle to bude mít spousta rozvedených párů – vzájemné dohady a třenice skončí, když přijde odloučení.“

„Ano, připouštím, že na tom něco je. Na druhou stranu…“ Ela si skousla spodní ret a pokračovala o něco tišeji. „Na druhou stranu vím, že Robert váš rozchod nesl dost těžce, i když se tvářil jako hrdina. Svěřil se s tím Jirkovi. Myslím, že tě má pořád rád – Irena sem, Irena tam. Navíc spolu máte dítě.“

„A každý svou domácnost, abys náhodou nezapomněla na tenhle podstatný detail,“ upřesnila Vlasta. „Eli, nechci se tě dotknout, ale v téhle situaci opravdu nemám chuť řešit Roberta.“

„Hm… a co takhle Fanyho? Ti dva jsou jako spojité nádoby.“

„Jo, a vytvořili si domov s novou partnerkou mého bývalého muže. Dost už!“ Zvedla paže, aby dala jasně najevo, že v této debatě dál pokračovat nehodlá. „Vidím, že byl hloupý nápad sem jezdit,“ dodala a natáhla se po kabelce. „Já jsem dneska přecitlivělá a ty máš zase samaritánské sklony, což nejde dohromady.“

„Dobře, dobře, beru zpátečku!“ kapitulovala sestra. „Ale neodcházej prosím. Ne v tomhle stavu. Počkej, až to z tebe trochu spadne… ten největší šok. A vůbec – nechtěla bys tady přespat?“

Rozhodně zavrtěla hlavou. „Děkuju, ale to opravdu nebude nutné. Sebevraždu nespáchám, neboj.“

„Fuj, o takových věcech ani nežertuj!“

Vlasta si skousla spodní ret. „Nebudu, slibuju. Ale víš… než umírat jako máma… v bolestech a deliriu… to bych si asi opravdu raději dobrovolně vzala život.“

„Hlavně nevzpomínej na to, co bylo. Mámu už nic nebolí, a dnes je jiná doba. Doktoři ti pomůžou.“

„Jo… zkusím ti věřit.“

Elena nasadila výhrůžnou grimasu. „Jenom zkusíš?!“

„Dobře, dobře, rozkaz! Věřím ti!“

„No proto!“

Bavily se ještě víc než dvě hodiny, než se Vlasta rozhodla odejít domů. Její vnitřní pocity sice byly o stupínek lepší než v době, kdy k sestře dorazila, ale stále se cítila pod psa.

Eleně to neušlo, nicméně už upustila od přemlouvání, aby se sestra zdržela do rána – chápala, že některé situace vyžadují samotu. V žádném případě trvalou, ale občas je určité odloučení od světa nutné.

Vyprovodila Vlastu do předsíně, kde ji napadla jedna zásadní věc. „Doufám, že Štědrý večer platí! Budeš u nás, počítám s tím.“

Zatvářila se nejistě. „Víš, myslím, že to nakonec přehodnotím. V téhle náladě bych jenom kazila atmosféru, a vy se s Jirkou těšíte na děti. Měli byste si pořádně užít jeden druhého, když budete zase jednou všichni čtyři spolu jako rodina. Vídáte se teď tak málo! Já zůstanu doma.“

„No to si snad děláš srandu?!“ vyjela Elena.

„Myslím to smrtelně vážně.“

„Na Štědrý den nebudeš sama, to nedovolím. Nemůžeš to teď jenom tak mýrnyx týrnyx zrušit, domluvily jsme se už před několika týdny!“

Ano, hned poté, co mi Fany oznámil, že chce trávit svátky s tátou, pomyslela si ponuře. Ovšem za nastalých okolností se jí představa, že bude u slavnostního stolu se sestřinou rodinou předstírat idylku a radost ze života, začala příčit. Ne, tohle nepodstoupí. Schová se ve svém bytě, místo televize si pustí DVD s nějakou letní komedií a nebude se dívat z okna. Vánoce prostě zapře, hotovo! Když se jí nebudou ničím připomínat, mohla by úspěšně potlačit myšlenky na to, že jsou třeba její poslední...

Vzdychla a sepjala ruce jako při modlitbě. „Eli, pochop prosím, že na vánoční tradice a rodinná setkání teď opravdu nemám ani pomyšlení. Bude mi daleko líp, když to všechno půjde mimo mě. A to se podaří jedině tehdy, když se vzdálím od všech lidí, kteří se na svátky naopak těší.“

Elena jí dlouze hleděla do očí a zjevně sváděla vnitřní boj. Nakonec ustoupila, ačkoli na ní bylo znát, že to dělá velmi nerada. „Jednou se z tebe zblázním,“ zafuněla. „Dobře, nebudu tě tedy znásilňovat, to by nemělo smysl. Ale slib mi, že pokud změníš názor, přijdeš. Kdykoli, klidně třeba uprostřed večeře nebo o půlnoci. Dveře tady máš otevřené.“

Vlasta ji místo odpovědi pevně objala. Nedokázala ze sebe nic vypravit, protože se jí do očí tlačily slzy, které svíraly i hlasivky. Slzy dojetí a lásky. Tak moc svou sestru milovala! A s bolavým srdcem doufala, že ji nebude muset vbrzku opustit. Přála si, aby spolu strávily ještě hodně let…

Ráno se Vlastě vůbec nechtělo vylézat z postele. Sotva procitla, pochopila, že je něco s konečnou platností špatně, a už tak bolestivý uzel na žaludku se ještě o něco víc utáhl. Sladké nevědomí ji zcela opustilo a na probouzející se mysl naplno dopadla realita.

Má rakovinu.

Čeká ji tuhý boj s nejistým koncem.

Ach bože, proč tahle zkouška?

Když později rozevřela víčka a vrhla pohled z okna, spatřila nadýchané sněhové vločky, které bezstarostně tančily ve slabém vánku. Takže Vánoce budou nakonec jako z Ladových obrázků, nikoli na blátě, pomyslela si s nevolí. Kdyby se raději oteplilo na deset stupňů a počasí připomínalo březen! Nebo by klidně mohlo i mrznout, ale bez té bílé nadílky, která k svátkům tak nějak neodmyslitelně patří.

Protože jí nic jiného nezbývalo, vymotala se nakonec z přikrývek a šouravou chůzí přešla do koupelny. Rozsvítila a pohlédla do zrcadla na svou pobledlou, nenalíčenou tvář. To je tedy hitparáda, pomyslela si sebeironicky a pak vjela prsty do rozčepýřených vlasů. A bude hůř. Až přijdeš o tuhle hřívu, obočí i řasy…

Přestaň se mučit! přikázala si. Stejně tím nic nezměníš.

Odvrátila zrak od svého odrazu a pustila studenou vodu, aby se trochu vzpamatovala. Sebelítost jí nepomůže, musí se vzchopit. Uvaří si kafe, posnídá – bez ohledu na ztracenou chuť k jídlu – a půjde do práce. Snad tam aspoň zčásti přijde na jiné myšlenky.

Už cestou do zaměstnání jí však došlo, že tomu bude přesně naopak. Koledy zněly snad z každého rohu, nazdobené výlohy přetékaly vánočními motivy a lidé, které míjela, nemluvili o ničem jiném než o nadcházejících svátcích. K zbláznění!

A v kanceláři všechno pokračovalo, bohužel v koncentrované formě. Kolegyně se vychloubaly, kolik už toho stihly napéct, případně bědovaly, že před koncem roku nemají kvůli Vánocům na nic čas. Oblíbeným tématem byly také dárky, které pořídily pro své partnery nebo potomky. Vlasta by je nejradši poslala do horoucích pekel – měla těch řečí během čtvrthodiny plné zuby.

„A co ty, Vlasti? Jak to vůbec letos máš?“ obrátila se na ni odpoledne Monika z účtárny. Moničina stručná charakteristika by zněla asi takto: prsatá, boubelatá, s nedostatkem empatie i vkusu, a především závistivá.

Vlasta v jejím hlase zřetelně rozpoznala ironický podtón a zaskřípala zuby. Monika byla jednou z těch škodolibých a nepřejících osob, které vždy potěšilo cizí trápení. Vlasta sice fakt, že žije poslední měsíce sama, mistrně skrývala, ale kolegové samozřejmě „tušili“. A šuškali. Někteří víc než druzí. A zdaleka ne každý přál druhému štěstí. Mnohdy tomu bylo spíš naopak, jako v případě téhle účetní.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vánoční návraty.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.