Tento román věnuje autorka, jakožto její nejoddanější a ponížená služebnice, hraběnce de Feuillide.

„Zrazena v přátelství a zklamána v lásce.“

Motiv na obálce: Caspar Netscher – Portrét Susanny Doublet Huygensové

Translation, Postface, Editor © Josef Pepson Snětivý, www.pepson.cz, 2020

Cover & Layout © Nakladatelství ČAS,
Alena Šulcová, 2020

© Nakladatelství ČAS, www.nakladatelstvicas.cz, 2020

ISBN 978-80-7475-326-8

Dopis první

Isabel Lauře

Ach, jak často jste na mé prosby, abyste mé dceři podrobně vylíčila nešťastné i dobrodružné události svého života, odpovídala tímto stylem:

„Ne, má drahá, dokud bude existovat nebezpečí, že bych opět mohla být vystavena něčemu hroznému, nikdy Vašemu přání nevyhovím.“

Avšak situace je tomu dnes už příznivě nakloněna. Je Vám padesát pět let; a lze-li někdy s jistotou konstatovat, že žena už nemůže být vystavena usilovnému stíhání ze strany protivných milenců nebo krutému pronásledování od tvrdohlavých otců, pak je tomu tak právě ve Vašem věku.

Isabel

Dopis druhý

Laura Isabel

Ačkoli s Vámi nemohu souhlasit, že se již nemusím obávat ran osudu stejně nezasloužených, jako byly ty, kterým jsem již byla vystavena, ráda bych se vyhnula obvinění z tvrdohlavosti či zlovůle. A proto ukojím zvědavost Vaší dcery; doufám, že síla, s níž jsem nesla všechno utrpení ve svém životě, poslouží jako užitečná lekce pro případ, že i ji potká něco podobného.

Laura

Dopis třetí

Laura Marianne

Domnívám se, že jakožto dcera mé nejbližší přítelkyně smíte slyšet můj smutný životní příběh – tím spíš, že mě o to Vaše matka často žádala.

Můj otec pocházel z Irska, avšak žil ve Walesu, zatímco matka byla nemanželskou dcerou jakéhosi skotského šlechtice a italské operní pěvkyně. Narodila jsem se ve Španělsku a vzdělání mi bylo dopřáno ve francouzském klášteře.

Jakmile jsem dosáhla věku osmnácti let, rodiče mě vyzvali k návratu domů do Walesu. Naše sídlo se nacházelo v jedné z nejromantičtějších částí údolí řeky Usk. Ačkoli dnes už nevynikám půvabem, protože se na mně podepsaly prožité strasti, kdysi jsem bývala krásná. Avšak i tak byla krása tou nejmenší z předností, jimiž jsem se mohla pochlubit. Ovládla jsem všechny dovednosti, které jsou připisovány ženskému pohlaví. V klášteře jsem dosahovala takových pokroků, jakož i schopností v mém věku nevídaných, že jsem brzy překonala své učitelky.

Toho všeho jsem si byla dobře vědoma; a v mé ušlechtilé mysli se snoubily chvályhodné vlastnosti a vznešené city.

Musím přiznat, že jsem byla až příliš citlivá k utrpení přátel a známých, ale především k vlastnímu. A to byla snad má jediná chyba, pokud to ovšem vůbec můžeme nazývat chybou.

Ach běda! Jak je to dnes již zcela jiné! Ačkoli vlastní strádání pro mě není o nic méně bolestivé, nedokážu už soucítit s jinými bytostmi. A rovněž mé dovednosti začínají uvadat; už neumím ani skvěle zpívat, ani ladně tančit – například jsem úplně zapomněla, jak se tančí menuet de la cour.

Laura

Dopis čtvrtý

Laura Marianne

V našem bezprostředním okolí se téměř nikdo nenacházel – vlastně jen Vaše matka. Zřejmě Vám už vyprávěla, že jí rodiče neodkázali téměř nic, a tak byla nucena uchýlit se z finančních důvodů do Walesu.

A právě tam se zrodilo naše dlouholeté přátelství. Isabel bylo tehdy dvacet jedna let. Ačkoli nepostrádala půvab ani dobré způsoby, musím Vám důvěrně sdělit, že nikdy neměla ani setinu mé krásy či schopností. Avšak poznala svět; strávila dva roky na jedné z prvních internátních škol v Londýně, stejně jako dva týdny v Bathu. A abych nezapomněla: jednou dokonce večeřela v Southamptonu.

Častokrát mi říkávala:

„Vyvarujte se, milá Lauro, zbytečné prázdnoty a nudného hýření v anglické metropoli, stejně jako bezvýznamného přepychu Bathu či rybinou páchnoucího Southamptonu.“

Na to jsem mohla jen nešťastně vzkřiknout:

„Jak se mám vyvarovat zla, kterému nebudu nikdy vystavena? Existuje vůbec nějaká možnost, že bych kdy okusila ono londýnské hýření, přepych Bathu či rybí zápach Southamptonu, když jsem odsouzena ztrácet dny svého mládí a krásy ve skromném domě v údolí řeky Usk?“

V té době jsem vůbec netušila, že již brzy opustím ono neokázalé obydlí a vydám se vstříc klamným požitkům velkého světa.

Laura

Dopis pátý

Laura Marianne

Jednoho prosincového večera jsme s otcem a matkou seděli v družném hovoru u krbu, když se stalo něco, co nás naplnilo úžasem: uslyšeli jsme hlasité klepání na dveře našeho venkovského domku.

Jako první se ozval otec:

„Co je to za hluk?“

Matka odvětila:

„Zní to jako bušení na dveře.“

„Přesně tak!“ přidala jsem se k ní.

„Sdílím váš názor,“ přiznal otec. „Opravdu se zdá, že vůči našim nevinným dveřím je vyvíjeno jakési až nezvyklé násilí.“

„Ach, ano,“ souhlasila jsem s ním. „Avšak nemůžu si pomoct: spíše se domnívám, že někdo klepe, aby byl vpuštěn do domu.“

„I to je možné,“ reagoval otec, „leč nebylo by radno unáhlit se a přijímat ukvapené závěry stran toho, co onu osobu nutí klepat na dveře. Byť – a to jsem už naznačil – jsem již částečně přesvědčen, že je to opravdu někdo, kdo ťuká na ty naše dveře, a…“

V tu chvíli otcův proslov přerušilo druhé, ještě silnější a téměř osudové zabušení, které dosti vystrašilo mě i matku.

„Neměli bychom se přece jen jít podívat, kdo je za dveřmi?“ navrhla. „Služebnictvo dostalo volno.“

„Ano, myslím, že měli,“ souhlasila jsem s ní.

„Zajisté,“ připojil se k nám i otec.

„Půjdeme tedy nyní?“ tázala se matka.

„Čím dříve, tím lépe,“ prohlásil otec.

„Neztrácejme už ani vteřinu!“ vykřikla jsem naléhavě.

Vtom se ozvalo třetí, ještě dunivější zaklepání.

„Teď už jsem si naprosto jistá, že na dveře někdo klepe,“ sdělila nám matka.

„Bezpochyby,“ pravil otec.

„Byla bych moc ráda, kdyby se mezitím vrátilo služebnictvo,“ řekla jsem jim. „A ano – mám pocit, že slyším Mary, jak jde ke dveřím.“

„Jsem tomu nevýslovně rád,“ oddechl si otec, „neboť toužím zvědět, kdo to je.“

Můj předpoklad byl správný, protože v okamžení vstoupila do pokoje Mary a oznámila nám, že u dveří stojí nějaký mladý pán se svým sluhou. Prý se ztratili, jsou promrzlí na kost a prosí, aby se mohli ohřát u našeho krbu.

„Vpustíte je dovnitř?“ otázala jsem se.

„Vy, má drahá, proti tomu nemáte námitek?“ obrátil se otec k matce, a ta odpověděla:

„Ani v nejmenším.“

Aniž vyčkala dalších instrukcí, opustila Mary místnost – a za pár okamžiků se vrátila s tím nejpohlednějším a nejroztomilejším mladíkem, kterého jsem kdy spatřila. Sluhu si nechala pro sebe.

Díky vrozené citlivosti jsem byla silně pohnuta utrpením onoho neznámého mladého muže. A od prvního momentu jsem věděla, že štěstí či neštěstí mého budoucího života bude záviset jen a pouze na něm.

Laura

Dopis šestý

Laura Marianne

Vznešený mladík nám sdělil, že se jmenuje Lindsay – avšak já o něm budu z určitých důvodů nadále mluvit jako o Talbotovi. Dále, že jeho otcem je jistý anglický baron, zatímco matka již před dlouhou dobou zemřela, a že má ještě sestru, která prý ale není ničím zajímavá.

„Můj otec,“ rozhovořil se, „je nízký a ziskuchtivý bídák. Jeho špatné stránky ovšem mohu zmiňovat pouze mezi blízkými přáteli, mezi něž počítám i vás. Vaše ctnosti, vážený Polydore,“ obrátil se k otci, „stejně jako vaše, milá Claudie,“ uklonil se matce, „a v neposlední řadě vaše, má okouzlující Lauro, jsou pro mě zárukou toho, že ve vás mohu vložit důvěru.“

Také my jsme se uklonili.

„Omámen falešným pozlátkem bohatství a klamavou pompou šlechtických titulů, trval můj otec na tom, abych se oženil s lady Dorotheou. ,Nikdy!‘ zvolal jsem. ,Pravda, lady Dorothea je milá a okouzlující. A mám ji raději než kteroukoli jinou ženu. Avšak uvědomte si prosím, otče, jak odporná je pro mě představa, že by měla být mou chotí jen proto, abych vyhověl vašemu přání. Ne! Nesnesu, aby se o mně říkalo, že jsem k tomu byl přinucen vlastním otcem.‘ “

Všichni jsme vyjádřili obdiv vůči mužnosti jeho odpovědi. A mladý muž pokračoval:

„Sira Edwarda to velmi překvapilo. Pravděpodobně ho ani nenapadlo, že by se jeho přání setkalo s tak rezolutním odporem. ,Kde jsi, Edwarde, proboha, pochytil takové hloupé vyjadřování? Obávám se, že v románech, které tak zaujatě čítáš.‘ Na to jsem nehodlal odpovídat, bylo by to pod mou důstojnost. Beze slova jsem vyskočil na koně, a následován věrným sluhou Williamem, vyrazil za tetou.

Dům mého otce se nachází v Bedfordshiru, zatímco tetin v Middlesexu. Ačkoli se mohu pochlubit solidní znalostí zeměpisu, najednou – nechápu, jak se to mohlo stát! – jsem se objevil v tomto překrásném údolí, které, jak zjišťuji, leží v jižním Walesu.

Když jsem se nějaký čas toulal podél řeky Usk a netušil, kudy se vydat, začal jsem hořce a pateticky lamentovat nad krutým osudem. Mezitím se setmělo a na obloze nebyla jediná hvězda, podle níž bych mohl nasměrovat svůj krok. Nevím, jak by to se mnou nakonec dopadlo, kdybych v temnotách nespatřil vzdálené světlo. Jak jsem se k němu přibližoval, ukázalo se, že jde o pohostinnou záři vašeho krbu. Poháněn všemi těmi neblahými věcmi, které mě cestou sužovaly, konkrétně strachem, zimou a hladem, neváhal jsem požádat o dovolení vstoupit do vašeho domu, kterého se mi nakonec dostalo.“

Poté uchopil mou ruku do své a zeptal se mě:

„Kdy, má drahá Lauro, mohu očekávat odměnu za všechno to utrpení během cesty, než jsem se konečně dostal k vám, po čemž jsem ostatně vždy toužil? Kdy mě odměníte tím, že přijmete mou žádost o vaši ruku?“

„Okamžitě, drahý Edwarde,“ odpověděla jsem.

Hned poté jsme byli oddáni mým otcem, který – ač nikdy nebyl vysvěcen – studoval na kněze.

Laura

Dopis sedmý

Laura Marianne

V údolí řeky Usk jsme setrvali pouze několik dní. Poté, co jsme se dojemně rozloučili s otcem, matkou a Isabelou, vyjeli jsme bok po boku k Edwardově tetě Philippě do Middlesexu.

Přijala nás láskyplně a s otevřenou náručí. Můj příjezd pro ni představoval příjemné překvapení, protože vůbec netušila o naší svatbě, ba ani o mé existenci.

Když jsme přijeli, byla právě u tety na návštěvě Edwardova sestra Augusta. Shledala jsem ji přesně takovou, jakou mi ji její bratr vylíčil – zcela nezajímavou. Dala najevo nemenší překvapení než Philippa, ale bohužel ne tetinu srdečnost. Její chlad a rezervovanost mě zarmoutily. Neshledala jsem u ní ani stopu přátelské náklonnosti, kterou můžeme předpokládat při prvním setkání. Nemluvila se mnou ani vřele, ani laskavě, a když už mi věnovala pozornost, chybělo jí jak nadšení, tak cit. Zkrátka, nechtěla rozevřít náruč, aby mě přivinula ke svému srdci, ačkoli já jsem byla připravena přitisknout ji ke svému.

A krátký rozhovor mezi ní a jejím bratrem, který jsem náhodou zaslechla, jen zesílil mou nelibost vůči ní – a poskytl mi důkaz, že její srdce nebylo stvořeno ani pro čistou lásku, ani pro opravdové přátelství.

„Ty si opravdu myslíš, že se otec někdy smíří s tímto nerozumným svazkem?“ otázala se ho.

Edward odpověděl:

„Augusto, domníval jsem se, že máš o mně lepší mínění, a že si tudíž nemyslíš, že bych se snad snížil k tomu, abych otce žádal o souhlas s jakýmkoli vztahem, ať už bezvýznamným, nebo naopak osudovým. Řekni mi upřímně: snažil jsem se mu snad od svých patnácti let vyhovět či naslouchat jeho radám, a to třeba jen ve zcela nicotných záležitostech?“

„Edwarde,“ řekla mu na to, „jsi v této sebechvále příliš skromný! Až od patnácti let! Drahý bratře, mohu tě s klidným svědomím zprostit podezření, že bys už od pěti let z vlastní vůle a radostně udělal cokoli, co by otce učinilo spokojeným. A přesto se nelze zbavit obavy, že se zanedlouho budeš muset ponížit natolik, abys požádal sira Edwarda o pomoc pro svou manželku.“

„Nikdy bych se k tomu nesnížil, Augusto!“ reagoval Edward prudce. „O jaké pomoci pro Lauru to v souvislosti s otcem vůbec hovoříš?“

„Pouze o tak bezvýznamné, aby měla co jíst a pít,“ ušklíbla se.

„Jíst a pít!“ vykřikl můj choť tak pohrdavě, jak jen mu to jeho ušlechtilost dovolovala. „Copak si nedokážeš představit, že vznešená duše, jako je ta Lauřina, potřebuje k životu něco mnohem méně přízemního, než je jídlo a pití?“

„Nic z toho dalšího, co je mi známo, nenabízí tak účinnou pomoc,“ odvětila Augusta.

„Takže jsi nikdy nepocítila ony úžasné záchvěvy lásky, Augusto? Je pro tebe vinou vlastní zkaženosti a nízkosti už úplně nepochopitelné, že lze žít z lásky – a díky ní? Opravdu si nedokážeš představit, jak nádherné – a ano, vlastně přepychové! – je prožívat třeba i chudobu a neštěstí s tím, kdo je objektem tvých nejněžnějších citů?“

„Jsi příliš směšný,“ odbyla ho sestra, „než abych se s tebou přela. Ale možná se časem i ty přesvědčíš, že…“

V tom, abych vyslechla také zbytek jejich rozhovoru, mi zabránila velmi hezká mladá žena, která byla uvedena do místnosti, u jejíchž dveří jsem poslouchala. Jakmile jsem uslyšela, že byla představena jako lady Dorothea, okamžitě jsem opustila své místo a vydala se do salonu. Bylo mi přece dobře známo, že jde o ženu, do sňatku s níž byl Edward krutě a neúnavně nucen svým otcem.

Lady Dorothea sice formálně přijela navštívit Philippu a Augustu, avšak měla jsem dost důvodů domnívat se, že hlavním důvodem byl její záměr seznámit se se mnou. Vždyť byla jistě již obeznámena s Edwardovou svatbou a naším příjezdem!

Brzy jsem se přesvědčila, že ačkoli této ženě nechybí půvab a elegance a jejímu chování příjemnost a zdvořilost, patří, stejně jako Augusta, k oné podřadné třídě, které jsou cizí jemné city a čistá láska.

Nezůstala déle než půl hodiny a ani náznakem se mi během své návštěvy nesvěřila s žádnými skrytými myšlenkami; stejně tak po mně nežádala, abych učinila něco podobného. Tudíž si snadno představíte, drahá Marianne, že jsem k lady Dorothee nemohla pocítit ani záchvěv citu či upřímné náklonnosti.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Láska a přátelství.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.