Dominick T. Armentano:

Proč odstranit protimonopolní zákonodárství

Praha 2000

Překlad z anglického originálu

Dominick T. Armentano: Antitrust. The Case for Repeal, Revised 2nd Edition, The Ludwig von Mises Institute, 1999. První vydání CATO Institute. Přetištěno a přeloženo se svolením.

Copyright © 1999 The Ludwig von Mises Institute

Vydavatel děkuje držiteli autorských práv za jejich laskavé poskytnutí.

Vydal:

Liberální institut

Spálená 51, 110 00 Praha 1

Vydání zajistil:

MegaPrint Praha

K Nouzovu 2131/7, 143 00 Praha 4

Všechna práva jsou vyhrazena. Šíření této elektronické knihy je dovolené a vítané, pouze jako celek, a pouze pro nekomerční účely. Není dovoleno provádět jakékoliv změny bez písemného souhlasu Liberálního institutu.

Český překlad © 2000 Anna Kadeřábková, Josef Šíma (předmluva, dovětek „Rakušané a chicagovci“)

Doslov © 2000 Josef Šíma

Předmluva k českému vydání © 2000 Dominick T. Armentano

Cover Design © Daniel Purmann, Radovan Kačín

Jazyková korektura: Eva Malypetrová

Odborná korektura: Josef Šíma, prof. Milan Žák

Sazba a grafická úprava: Radovan Kačín (MegaPrint Praha)

ISBN 80-86386-04-9

Obsah

Předmluva k českému vydání

Předmluva

Úvod: Přehled protimonopolní politiky

Ekonomická teorie a protimonopolní politika

Revizionismus teorie a reforma politiky

Nový protimonopolní aktivismus

1.Útok protimonopolní politiky na Microsoft

Monopol Microsoftu

Síťové efekty a vývojová závislost

Omezující praktiky

Lorain Journal

Pohled za zrcadlo

2.Výhrady proti protimonopolní politice

Důvody pro zrušení

Teorie protimonopolní politiky

Závěry

3. Konkurence a monopol: teorie a důkazy

Teorie

Důkazy

Právní monopol a blahobyt spotřebitele

Závěry

Dodatek

4. Překážky vstupu na trh

Produktová diferenciace

Reklama

Efektivnost a inovace

Kapitál

Predátorské praktiky

Závěry

5. Cenová diskriminace a vertikální dohody

Cenová diskriminace

Vázané dohody

Dohody o stanovení maloobchodní ceny

Dohody o vertikální fúzi

Závěry

6. Horizontální dohody: fúze a fixování cen

Pravidlo rozumnosti: společenské náklady

Pravidlo rozumnosti: společenský přínos

Přístup Per Se

Závěry

7. Protimonopolní politika ve svobodné společnosti

Společenská efektivnost

Závěry

Dovětek

Doslov

Každý je monopolistou

Chování člověka - nebezpečná aktivita?

Co je prodej pod náklady ?

Suverénní nad svým vlastním majetkem

Vylobbujte si svůj zákon

Stát a monopoly

Zřídka kdy se sejdou příslušníci téhož druhu podnikání, i když je to jen k zábavě a k rozptýlení, aby se nakonec jejich rozhovor nestočil na nějaké punktování proti společnosti nebo na vymýšlení nějakého způsobu, jak zvýšit ceny. Pravda, zabránit takovým schůzkám zákonem, který by se dal provádět a který by se neprotivil svobodě a spravedlnosti, není možné. Ale i když se tedy zákonem nedá zabránit tomu, aby se příslušníci jednoho druhu podnikání tu a tam sešli, nemělo by se jim takové scházení nijak usnadňovat, tím méně pak učinit z něho nutnost.

Smith, Adam: Pojednání o podstatě a původu bohatství národů, Státní nakladatelství politické literatury, 1958,svzek první, str. 142

Předmluva k českému vydání

Úspěšný exportní artikl

Protimonopolní zákonodárství je téměř výlučně americkým vynálezem a podobně jako je tomu s mnoha jinými věcmi přicházejícími z Ameriky, snaží se je horlivě zbytek světa (ať již jsou správně nebo ne) napodobovat. V mnoha evropských zemích (uvnitř Evropské unie) i řadě rozvojových zemí proto existuje v současnosti silná tendence k přijímání a vynucování přísné protimonopolní legislativy amerického stylu.

Důvod přijímání těchto opatření se zdá být zřejmý. Pro netržní ekonomiky jsou typické státní monopoly výroby a distribuce a obecně také neexistence konkurence na trhu. Když ekonomiky opouštějí statismus a socialismus a vydávají se na cestu více „kapitalistické“ a „tržní“ orientace, zdá se být nějaká protimonopolní politika nezbytná k tomu, aby zajistila zachování konkurence, jež bude efektivně alokovat zdroje a podporovat inovace. Jsou-li tedy trhy liberalizovány, zdá se být správné provádět takovou politiku, která bude podporovat konkurenci a bránit vytváření monopolů.

Zdá se také, že protimonopolní politika je nutná k tomu, aby podporovala „spravedlivá“ pravidla hry pro podnikatele. Tvrdí se, například, že podnikatelé by neměli provádět cenovou „diskriminaci“, že by neměli provádět „koluzi“ a omezovat tak obchod, neměli by „monopolizovat“ odvětví a nelegálně „vylučovat“ konkurenty z jejich „práva“ obchodovat. Neměli by dále prodávat jeden výrobek za podmínky, že kupující koupí i druhý výrobek a neměli by uskutečňovat fůze, které omezují konkurenci a mohou vést k vytvoření monopolu. Vláda by měla tyto protimonopolní zákony vynucovat pomocí pokut a sankcí, které zajistí, že se podnikatelé podřídí těmto pravidlům – to vše v zájmu spotřebitelů a spravedlnosti.

Všechny tyto věci jsou na první pohled zcela na místě. Ve skutečnosti tomu tak ale není. Mýty umírají v ekonomii pomalu a účinnost protimonopolního zákonodárství patří samozřejmě mezi velmi staré mýty. Stručně řečeno, protimonopolní politika ve skutečnosti nevytváří (správně chápanou) „konkurenci“ ani ji nechrání. Konkurenční tržní proces obsahující soupeření podnikatelů i jejich spolupráci bude existovat přirozeně tehdy, když bude ekonomika deregulována. Ještě důrazněji řečeno, zhoubný monopol je výtvorem vlády, a nikoli trhu. Bez pomoci státu se neefektivní monopol hroutí svou vlastní vahou. Deregulace ekonomiky, a nikoli nějaký druh protimonopolního zákonodárství, je jak nutnou tak i postačující podmínkou zajištění svobodného procesu konkurence na trzích.

Největším mýtem ze všech je ten, jenž praví, že protimonopolní zákonodárství chrání spotřebitele tím, že reguluje podniky, které monopolizují odvětví, aby pak mohly omezit obchod. Tento mýtus lze vyvrátit jednoduše tak, že si přečteme klasické případy použití protimonopolního zákonodárství v žalobách, které podala vláda Spojených států (nebo nějaký soukromý subjekt) během uplynulých 100 let. „Omezovat obchod“ znamená snižovat produkci na trhu a zvyšovat tržní ceny. Protimonopolní zákonodárství bylo ale téměř vždy použito proti podnikům, které výrobu zvyšovaly, rychle zaváděly inovace a snižovali tržní ceny, což je i případ současného sporu firmy Microsoft. Stručně řečeno protimonopolní zákonodárství byla ve skutečnosti vždy využitu k pokusům regulovat proces konkurence (a nikoli monopoly) a poškodilo blahobyt spotřebitelů, což jsou výsledky stojící v přímém rozporu k zamýšleným cílům.

Proč je protimonopolní politika prokletím pro konkurenci na trhu, když je jejím údajným záměrem ji uchovat a ochránit? Odpověď zní, že politický proces ze své podstaty musí v každé zemi plodit takovéto perverzní výsledky. Protimonopolní politika představuje „regulaci“ a regulace je téměř vždy využívána zájmovými skupinami uvnitř každé vlády a každé společnosti ke zvětšení jejich vlastního bohatství na úkor všech ostatních. Tento neefektivní proces tzv. dobývání renty (rent-seeking) prostřednictvím regulací a pomocí soudů zajišťuje, že protimonopolní politika nemůže nikdy dosáhnout svých deklarovaných cílů a musí vést k výsledkům, které budou poškozovat obecné společenské zájmy. Stručně řečeno protimonopolní politika je a vždy byla mýtem a podvodem.

Protimonopolní zákonodárství může být sice populárním americkým exportním artiklem, jedná se nicméně o podvodnou politiku, která škodí svobodné a efektivní ekonomice. Existuje-li, mělo by být odstraněno. Neexistuje-li, je třeba se jeho zavedení důsledně bránit. Spojené státy americké trpí již 100 let perverzními dopady protimonopolního zákonodárství. Svět by se měl z této smutné zkušenosti poučit.

profesor Dominick Armentano

leden 2000

Předmluva

Horlivost federální a státní protimonopolní aktivity zaměřené proti společnostem, jako jsou Toys „R“ Us, Staples, Intel a Microsoft, může signalizovat začátek nové neblahé éry jejího uplatňování. Protimonopolní regulace, jako neúnavný Terminátor, je opět zde a s ní i hrozba závažné ekonomické pohromy.

Můj názor na protimonopolní politiku byl vždy jednoznačný: Všechny protimonopolní zákony a všechny protimonopolní úřady by měly být zcela zrušeny. Protimonopolní politiku nelze reformovat: je třeba ji odstranit.

Požadavek na zrušení je prý spojen se značným rizikem, a proto každý takový požadavek pravděpodobně povzbudí zájmy usilující o návrat k tradičně uplatňovaným politikám starého stylu. Protimonopolní “establishment” – žalobci, poradci, úředníci protimonopolních institucí - by navíc pravděpodobně vystupňoval svůj útok na ty, kdo chtějí, z jeho hlediska, dále “oslabit” protimonopolní politiku. Zastánci zrušení by byli opět zpodobňováni jako zastánci podnikatelů a nepřátelé spotřebitelů, kteří se nezajímají o blahobyt spotřebitele či ekonomickou spravedlnost. Pravděpodobně nejnebezpečnější je však stanovisko, že zásadní odpor vůči veškeré protimonopolní regulaci by mohl oddálit významné protimonopolní reformy či dokonce zvrátit některé částečné, již dosažené administrativní reformy.

Podobně jsou prý zásadní snahy o zrušení spojeny s rizikem, že ztratí podporu těch kritiků tradiční politiky, kteří se zasloužili o dosavadní mírné reformy protimonopolního zákonodárství. Většina významných kritiků protimonopolní politiky nepodporuje zrušení protimonopolních zákonů. Podle jejich názoru hraje v ekonomice svobodného trhu protimonopolní politika odpovídající úlohu, třebaže v omezeném rozsahu oproti tradičnímu pojetí. Tito kritici tvrdí, že protimonopolní politika je stále nezbytná k boji proti kartelům, velmi rozsáhlým fúzím, bona fide predátorským praktikám.

S tím rozhodně nemohu souhlasit. Je jistě riskantní usilovat o zrušení, ale ještě riskantnější je nevést intelektuální argumentaci proti protimonopolní politice až k jejímu logickému závěru. Tvrdím, že důvody proti protimonopolní regulaci – veškeré protimonopolní regulaci – jsou ještě silnější, než jsou ochotni připustit i ti nejvýznamnější kritici. Tvrdím, že uplatňování protimonopolní politiky, dokonce ani vůči soukromým horizontálním dohodám, nelze zdůvodnit žádnou uznávanou obecnou teorií nebo empirickými důkazy. Tvrdím dokonce, že ony dosavadní mírné administrativní reformy mohou být pouze dočasné. Šlo koneckonců pouze o administrativní reformy a my jsme se již znovu propadli zpět do bažiny tradičněji uplatňovaných politik. Větší riziko by však spočívalo v uspokojení s jakousi skromnou “reformní” agendou při současném zachování celé protimonopolní institucionální struktury soukromých žalob, úřadů a soudních odvolání. Z praktického hlediska by bylo daleko lepší zrušit všechna tato institucionální uspořádání a jednoduše se tak vypořádat s větším rizikem.

Řadu zde rozvinutých argumentů a diskutovaných případů budou znát čtenáři mé knihy Antitrust and Monopoly.1* Noví čtenáři, pro něž budou tyto myšlenky podnětné – či je rozzuří – mohou některé z nich sledovat do větší hloubky v jiných pramenech.2** Tímto upraveným vydáním publikace Proč zrušit protimonopolní zákonodárství bych chtěl zasáhnout širší okruh čtenářů a pomoci vysvětlit důvody pro zrušení protimonopolní regulace. Pochopení těchto důvodů se zdá být stále nezbytné.

Úvod: Přehled protimonopolní politiky

Samozřejmě je obtížné shrnout v jediném pojednání více než stoletou historii uplatňování protimonopolní politiky. Nepochybně však platí, že protimonopolní zákony jsou často používány proti inovujícím podnikatelským organizacím, které rozšiřují výstup a snižují ceny. Tato charakteristika je zvláště patrná v soukromých protimonopolních řízeních (která tvoří 90 procent protimonopolních řízení), ale i v klasických vládních kauzách. Protimonopolní regulace (přinejmenším Shermanův zákon) byla vytvořena s cílem zabránit podnikatelským aktivitám, které poškozují zájmy spotřebitelů. Velká část praktikované protimonopolní politiky však z tohoto hlediska působí zcela chybně a lze ji označit za “paradoxní”.3

Tento paradox lze vysvětlit několika způsoby. První spočívá ve zpochybnění argumentu “veřejného zájmu” spojeného se vznikem protimonopolní politiky.4 Paradox mizí, pokud měl záměr zákonů směřovat k ochraně méně efektivních podnikatelských organizací před konkurencí spíše než k prosazování zájmů spotřebitelů. Z tohoto hlediska představuje protimonopolní regulace pouze další historický příklad protekcionistické legislativy podporující vyhledávání renty (rent-seeking), která snižuje ekonomickou efektivnost.5

Tradičně se lze rovněž setkat se závažným teoretickým pomýlením významu “konkurence”. Toto pomýlení mohlo ovlivnit soudní řízení a administrativu protimonopolních zákonů.6 Když například firma sníží cenu, jde o konkurenci nebo pokus o monopolizaci? Když firma získá tržní podíl, jde o důkaz efektivnosti či ohrožení konkurence? Když zákon omezuje spojování podniků, je konkurence zvýšena nebo omezována? Když firma realizuje nákladný výzkum a inovace, které konkurence nedokáže snadno napodobit, jde o monopolizaci? Chybný teoretický přístup k těmto otázkám může vysvětlit útok veřejné politiky na ekonomickou efektivnost ve jménu zachování konkurence.

Ekonomická teorie a protimonopolní politika

Teoretické základy protimonopolní politiky obecně vycházejí z neoklasické mikroekonomie, rozpracované odborníky v oblasti “odvětvové organizace”. Přes hlubokou zakořeněnost teorie odvětvové organizace v modelech čisté konkurence a čistého monopolu se její pozornost od konce 40. let a v 50. letech stále více soustřeďuje na analýzu odvětví, jejichž struktura se pohybuje mezi těmito dvěma extrémy. Snaží se o pochopení vztahů mezi tržní strukturou, chováním podniku a celkovými ekonomickými výsledky.

Teoretici odvětvové organizace zpočátku přijímali deterministický vztah mezi tržní strukturou a ekonomickými výsledky. Při konkurenční struktuře trhů (malé podniky, homogenní produkty a snadnost vstupu do odvětví) vede tržní proces automaticky k takové alokaci zdrojů, kdy se cena, mezní náklady a minimum průměrných nákladů rovnají. Vysoká tržní koncentrace, koluze mezi firmami, úspory z rozsahu nebo produktová diferenciace oproti tomu mohou vytvořit překážky vstupu do odvětví a tržní sílu, která chybně alokuje ekonomické zdroje. Obecnou hypotézu teorie odvětvové organizace o lepších výsledcích konkurenčně strukturovaných trhů oproti trhům koncentrovaným zdánlivě podporovala i empirická data o tržní koncentraci a ziskovosti.

Od mikroekonomické teorie, regresní analýzy a technických studií o optimální velikosti výrobní jednotky vedla krátká cesta k doporučením žádoucí veřejné politiky. Pokud chybná tržní struktura vede k ekonomické neefektivnosti, protimonopolní regulace může takové “tržní selhání” napravit. Protimonopolní regulace může například snížit nebo omezit odvětvovou koncentraci (protifúzová politika), omezit predátorské praktiky, zakázat horizontální dohody o cenách a výstupu (protikoluzní politika) a potlačit další dohody v rámci firem a mezi firmami (zákaz vázaných dohod a stanovování maloobchodních cen), které by mohly omezit obchod a konkurenci. Překážky vstupu, které chrání tzv. dominantní firmy (například produktová diferenciace), lze napadnout podle protimonopolních zákonů a zvýšit tak efektivnost trhu.

Hledisko založené na vztahu struktura-chování-výsledek poskytovalo základní intelektuální zdůvodnění tradiční protimonopolní politiky v 50. a 60. letech.7 V tomto rámci bylo vedeno několik protimonopolních řízení, která měla zabránit cenové diskriminaci,8 vázaným dohodám,9 rostoucí odvětvové koncentraci^10 a “vylučovacím” praktikám a vysokému tržnímu podílu společností United Shoe Machinery^11 a International Business Machines.12

Revizionismus teorie a reforma politiky

Kritika rámce vztahu struktura-chování-výsledek a tradiční protimonopolní regulace výrazně zesílily v 70. letech. Tzv. “nové učení” zpochybnilo některé teoretické předpoklady staršího paradigmatu odvětvové organizace (například v novějších ekonomických analýzách ekonomická nejistota nahradila dokonalé informace) a řadu jeho významných empirických předpovědí.13 Podle teoretiků nového učení, například Harolda Demsetze a Yalea Brozena, není rostoucí tržní koncentrace nutně spojena s neefektivností nebo monopolními zisky a tržní koncentrace může vést ke zvýšení tržní efektivnosti ve prospěch spotřebitelů.14 Pečlivá přezkoumání dřívějších protimonopolních řízení navíc ukázala zcela chybné uplatňování protimonopolního zákonodárství. Do počátku 80. let ekonomové a profesoři práva podrobili ostré kritice všechny části tradičního zdůvodnění aktivní protimonopolní politiky a tato intelektuální kritika napomohla při prosazení některých menších změn v jejím uplatňování.

Tak zvanou revoluci protimonopolní regulace na konci 70. a počátku 80. let dokazuje několik významných faktorů. Za prvé, došlo k zásadnímu posunu struktury protimonopolních řízení iniciovaných Ministerstvem spravedlnosti a Federální obchodní komisí (FOK). Oproti minulosti je přezkoumáváno méně fúzí (podle nových pravidel pro spojování podniků) a iniciováno více řízení ve věci fixování cen. Za druhé, došlo k mírnému poklesu soukromé i veřejné protimonopolní aktivity. Za třetí, soudy, včetně Nejvyššího soudu, zaujímaly stále skeptičtější stanovisko k tradičním protimonopolním teoriím monopolní síly.

Poslední faktor byl pravděpodobně nejvýznamnější. Nejvyšší soud ve svých rozhodnutích, například ve věci společností Sylvania,15 Brunswick,16 Illinois Brick,17 Broadcast Music,18 Monsanto,19 Zenith Radio,20 Sharp,21 rozšířil hledisko pravidla rozumnosti v protimonopolním zákoně. Tato rozhodnutí vycházela zásadně z ortodoxní mikroekonomické analýzy a nelze je označit za zcela konzistentní nebo dokonalá. Nicméně jasný trend soudních rozhodnutí v tomto období jednoznačně představoval posun od tradičních analýz a rozhodnutí v 50. a 60. letech a na počátku 70. let.

Nový protimonopolní aktivismus

Revoluce v uplatňování protimonopolní regulace byla krátkodobá.22 Noví úředníci na Ministerstvu spravedlnosti a ve Federální obchodní komisi v období Bushovy a Clintonovy administrativy rozšířili uplatňování protimonopolní regulace. Například Bushem jmenovaní pověřenci James F. Rill (Ministerstvo spravedlnosti) a Janet Steigerová (FOK) jasně vyjádřili zájem o širší a aktivnější uplatňování protimonopolní regulace oproti svým předchůdcům za Reaganovy administrativy. Úsilí o prozkoumávání a uplatňování protimonopolní regulace se zvýšilo také během Clintonovy administrativy, v období působení zástupkyně generálního prokurátora Anne K. Bingamanové a jejího nástupce na Ministerstvu spravedlnosti Joela Kleina. Vedle výrazného nárůstu pokut vybraných za domnělé fixování cen Clintonovi úředníci (včetně FOK) dramaticky zvýšili počet přezkoumávaných fúzí, iniciovali řízení ve vztahu k vertikální integraci, podpořili internacionalizaci uplatňování protimonopolní regulace a podávali žaloby v prestižních řízeních například proti společnostem Staples, Intel a samozřejmě Microsoft. Protimonopolní regulace se tedy navzdory desetiletím intelektuální kritiky vrátila zpět.

1.Útok protimonopolní politiky na Microsoft

Protimonopolní řízení^23 zahájené v roce 1998 Ministerstvem spravedlnosti a generálními prokurátory dvaceti států proti společnosti Microsoft Corporation zosobňuje vše špatné na protimonopolní politice a ukazuje, proč musí být příslušné zákony zrušeny.

Namístě je stručný historický přehled protimonopolních obtíží Microsoftu. Federální obchodní komise začala šetřit praktiky Microsoftu při poskytování licencí na softwar v roce 1990, ale v roce 1992 šetření uzavřela, aniž vznesla obvinění. (Tato skutečnost byla významná, protože FOK je výslovně pověřena dohledem nad tzv. “metodami narušujícími konkurenci.”) Ministerstvo spravedlnosti za Clintonovy administrativy se však, zcela nezvykle, pod vedením zástupkyně generálního prokurátora, Anne K. Bingamanové, chopilo přerušeného šetření FOK ve vztahu k Microsoftu a výrazně rozšířilo jeho rozsah.24

Po dalším dvouletém zkoumání dospělo Ministerstvo spravedlnosti k závěru, že systém licenčních poplatků Microsoftu “per procesor” odradil výrobce osobních počítačů od instalace konkurenčního softwaru a že standardní dvouletý pronájem Microsoftu nespravedlivě vyloučil softwarové konkurenty z trhu. Ve snaze vyhnout se dlouhému soudnímu sporu podepsal Miscrosoft v roce 1994 s ministerstvem soudní smír a souhlasil s ukončením licencí per procesor a se zkrácením standardního dvouletého pronájmu na jeden rok. Soudce první instance Stanley Sporkin sice odmítl smír potvrdit, protože nevedl k “účinné protimonopolní nápravě” a nebyl ve veřejném zájmu,25 ale jeho rozhodnutí zvrátil odvolací soud. Soudní smír vstoupil nabyl účinnosti v roce 1995.

Když byla jedna skupina domněle omezujících praktik vyřešena, soustředily se federální protimonopolní úřady okamžitě na skupinu novou, spojenou s tzv. “přístupem k internetu”. Nový zájem vyvolalo rozhodnutí Microsoftu integrovat (či napojit) různé softwarové aplikace do jeho stále populárnějšího operačního systému Windows.

V prvé řadě pohrozilo Ministerstvo spravedlnosti, zcela bezprecedentním způsobem, odložením zavedení Windows 95, protože Microsoft propojil svou vlastní on-line internetovou službu (Microsoft Network) s Windows. Potom se ministerstvo a Microsoft dostaly do ostrého konfliktu ohledně rozhodnutí Microsoftu propojit svůj internetový prohlížeč, Explorer, s vlastním operačním systémem. Ministerstvo tvrdilo, že propojený prohlížeč porušil soudní smír z roku 1995. Microsoft tvrdil, že smír výslovně umožnil “integraci” prohlížeče i dalších aplikací. Odvolací soud rozhodl v červnu roku 1998 s konečnou platností ve prospěch Microsoftu, ale mezitím Ministerstvo spravedlnosti a 20 států zahájilo protimonopolní řízení proti Microsoftu.

Podle vzneseného obvinění disponoval Microsoft v operačních systémech pro osobní počítače monopolní silou, pokusil se nezákonně o rozšíření své monopolní síly v operačních systémech na další produkty nebo služby, uplatňoval omezující dohody s výrobci osobních počítačů a poskytovateli internetových služeb a jeho monopolizace poškodila konkurenty a spotřebitele. V říjnu roku 1998 začal proces.

Monopol Microsoftu

Odpověď na otázku, zda měl Microsoft monopol v operačních systémech, samozřejmě závisí na definici monopolu. Dokonalý monopol kontroluje veškerou dostupnou nabídku produktu na nějakém dobře vymezeném “relevantním” trhu se silnými právními překážkami vstupu. Protože však Microsoft poskytuje odhadem 90 procent licencí softwaru operačního systému prodávaného v nových osobních počítačích a protože neexistují právní překážky vstupu na trh softwaru, nedisponuje dokonalým monopolem. Pro osobní počítače jsou k dispozici další operační systémy (Mac OS, Unix, OS/2) a spotřebitelé by je mohli využívat, pokud by systém Microsoftu nebyl dostupný. Na trh navíc mohou vždy vstoupit noví producenti. Právní vědci však přesto s poukazem na precedenty tvrdí, že každý tržní podíl přesahující 70 procent (v přítomnosti nebo nepřítomnosti právních překážek) může vést ke vzniku monopolu ve smyslu protimonopolního zákona.26

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Proč odstranit protimonopolní zákonodárství.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.