Domov
U Huňatých tlapek

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Megan Rixová

Domov U Huňatých tlapek – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

První kapitola

Než jsem přijel do domova U Huňatých tlapek, vlastně jsem si nebyl jistý, jestli mám rád zvířata. Máma je určitě ráda neměla, protože tvrdila, že jsou špinavá, na koberci po nich zůstávají chlupy a lížou si zadek. A táta je neměl rád, protože se kvůli nim pokaždé rozkýchal.

Nikdo z mých kamarádů ve škole nevlastnil žádného zvířecího mazlíčka, jenom Omar měl kočku. Jenomže když jsem ho přišel navštívit, schovala se pokaždé za pohovku nebo pod Omarovu postel, a to byla škoda, protože já jsem na YouTube pořád sledoval legrační videa s kočkami a zoufale jsem toužil taky jedno takové natočit. Dokonce jsem si kvůli němu na YouTube založil kanál, abych byl připravený, až ten den přijde.

„Smutným faktem je,“ řekl jsem jednoho dne Omarovi, „že zvířata mě nemají ráda. Možná nějak divně páchnu!“ Máma mi pořád opakovala, že když jdu ven, nemusí ze mě být cítit deodorant na pět metrů.

„To jo,“ rozesmál se Omar. „Nebo možná poznají, že jsi v jejich přítomnosti nervózní.“

Ať už byla příčina jakákoli, na rozdíl od ostatních lidí jsem neměl ke zvířatům přirozený vztah. Když jsem byl ještě kluk, vyrazili jsme s naší třídou do zoologické zahrady a jeden šimpanz přiskočil až ke sklu a přímo přede mnou si vrazil ukazováček do nosu.

„To je ale nechutný!“ vyprskl jsem pobouřeně. Když mě máma přistihla, jak dělám totéž, přiměla mě na několik týdnů nosit palčáky.

Všichni okolo se tenkrát mohli popukat smíchy, jenomže ono na tom nic k smíchu nebylo. Ten šimpanz se měl umět chovat, a ne se rýpat na veřejnosti v nose.

„Podle mě se mu líbíš, Hamishi,“ pronesla slečna Gregorová a poplácala mě po hlavě.

Zíral jsem do těch jeho zuřivých hlubokých tmavých očí a nebyl jsem si tím tak docela jistý. Z toho pohledu jsem měl ještě po letech noční můry.

Loni jsem se ten opičí výraz pokusil zachytit v projektu do umělecké soutěže, kterou pro žáky druhého stupně uspořádala organizace Kreativní Edinburgh. Rozhodl jsem se nemalovat výkres, ale vytvořit sochu z papírmašé. Hrozně jsem na tom dřel, ale bylo mi jasné, že výmluvný výraz šimpanzích očí se mi zachytit nepodařilo. V mé vzpomínce působily zuřivě, zato socha vypadala spíš smutně.

Možná bych ji měl pojmenovat „Zoufalá touha po návratu do divočiny“, napadlo mě, když jsem sochu opatrně vkládal do lepenkové krabice, abych ji převezl do Skotské národní galerie moderního umění.

Až budu velký, chci být umělcem, a když porota hlavní cenu přisoudila mně, překvapilo mě to a taky moc potěšilo. V deníku Scotsman otiskli moji fotografii a snímek toho mého šimpanze se zarmouceným pohledem.

Ten den tenkrát v zoo, to byla nejdelší doba, jakou jsem ve společnosti zvířat strávil – tedy před mou cestou do domova U Huňatých tlapek. Asi by to bylo jiné, kdybychom žili na vesnici, jenomže my bydlíme v Edinburghu v bytě u Royal Mile, a to není pro zvířata zrovna vhodné prostředí. Kromě toho je celý byt kromě mého pokoje laděný do odstínů bílé a krémové. A máma chce, aby bylo všechno na svém místě. Jinak ji chytá migréna.

„Uklizený domov svědčí o pokojné mysli,“ říkává vždycky. Nejspíš by raději padla a odebrala se na onen svět, než aby musela žít v domově U Huňatých tlapek. Máma s tátou vlastní firmu zabývající se interiérovým designem a jsou v tom vážně dobří. Jezdí po celém světě a radí lidem, jak by měla různá místa vypadat. A někdy můžu letět s nimi a bydlet v luxusních hotelech.

Jenomže to léto, kdy začíná můj příběh, bylo jiné. Rodiče odlétali do Japonska, na jedno z míst, které jsem z celého světa toužil navštívit ze všeho nejvíc.

„Promiň, Hamishi…“ řekl táta.

„Máme hrozně nabitý program – nemůžeme tě vzít s sebou. Jenom by ses nám pletl pod nohy,“ dodala máma.

Spolkl jsem námitku, že i když jsou doma, ani jeden z nich se zrovna nepřetrhne, aby mi vymyslel nějaký program.

„Nikam se plést nebudu,“ škemral jsem zoufale.

„Celý den máme schůzky s klienty. K smrti by ses nudil,“ řekl táta.

„Mohl bych vám pomoct…“

Táta se podíval na mámu a potom zavrtěl hlavou.

Mělo mi být jasné, že mě nebudou poslouchat. Nikdy mě neposlouchají. Jsem Hamish: jejich neviditelný syn. Zkracovali moje jméno na „Mish“ – až mi Omar jednou řekl, že to v arabštině znamená „ne“.

„Třeba mish mumkin – ‚nemožné‘!“ smál se.

Takže teď se snažím, aby mi říkali Mishka podle toho kresleného oka, které má jako logo jedna značka streetwearu neboli pouličního oblečení.

Máma s tátou začali mluvit oba najednou.

„Zeptali jsme se mé sestry, tety Helen…“ řekla máma.

„Nevěřil bys, jak těžké bylo najít někoho ochotného…“ pronesl zároveň táta.

Máma po něm střelila pohledem a táta zmlkl.

„Říkala, že bude moc ráda, když ji přijedeš navštívit,“ dodala máma.

Teta Helen se řadila k těm příbuzným, kteří mi každoročně posílali přání k narozeninám a Vánocům, ale nikdy jsem je neviděl.

„Setkal jsem se s ní někdy?“ zeptal jsem se.

Máma se podivně uchechtla. „Jistěže ano. Kdy viděl Hamish Helen naposledy, Malcolme?“

Táta svraštil čelo. „Že by na svatbě sestřenice Laury?“

„Ne, na té nebyla,“ podotkla máma.

„Na pohřbu tvého otce?“

„No ano – přijela kvůli němu zpátky do jeho domu v Cullen Bay.“

Nemělo to cenu. Jak jsem si měl pamatovat někoho z dědečkova pohřbu, který se konal před dvěma lety? Navíc jsem tenkrát přes slzy skoro neviděl.

„Ale určitě byla na křtinách.“

Podíval jsem se z mámy na tátu a povzdechl si. Nepochyboval jsem o tom, že mají na mysli moje křtiny.

„A jak vlastně teta Helen vypadá?“ zeptal jsem se.

„Dost jako tvá matka,“ odpověděl táta. „Má stejně úchvatné zrzavé vlasy. Na nádraží ji určitě hravě poznáš.“

„Na nádraží?“ To spojení jsem spíš vyjekl, než normálně vyslovil, což jsem samozřejmě neměl v úmyslu. Nenapadlo by mě, že jejich plán, jak se mě zbavit, bude takhle propracovaný. Ztěžka jsem polkl a vrátil svůj hlas zpátky do normálu. „Na jakém nádraží?“

„Strathcarron.“

Už jsem o něm určitě někdy slyšel, ale nevěděl jsem, kam přesně ho zařadit.

Máma si všimla, že se tvářím zmateně, a přísně se na mě podívala. „Tvoje zeměpisné znalosti jsou mizivé!“

„Je to na Wester Ross nedaleko od Lochmarronu a Lochcarronu,“ řekl táta. „Překrásné místo.“

„Strathcarron je nejbližší nádraží od její farmy, která se nachází kousek za Lochmarronem,“ dodala máma.

„Farmy?“ pronesl jsem zaujatě. Že by teda Helen provozovala nějakou léčivou farmu pro ztracené duše? Čekají mě masáže a vířivka jacuzzi? Možná že tohle léto nakonec nebude tak špatné. A doufám, že příbuzní mají všechny procedury zdarma. Třeba tam budou i bahenní zábaly! Po těch byste měli mít extra jemnou pokožku.

„Budeš muset přestoupit v Inverness,“ řekla máma.

„Ale neboj se. Cestou na letiště tě hodíme na edinburské nádraží,“ ujistil mě táta.

„Kdy?“ zeptal jsem se.

„Zítra.“

„Zítra?!“

Hrozně málo času obstarat si vhodné oblečení na lázeňský pobyt. Popadl jsem peněženku.

„Kam to jdeš?“ zavolala za mnou máma, když jsem zamířil ke dveřím.

„Koupit si nové plavky,“ houkl jsem na ni přes rameno.

„Ale ne, nic nového potřebovat nebudeš…“ začala, když jsem otevíral vstupní dveře. „Hlavně si zabal něco teplého – a taky ten svetr, který jsi od nás dostal k Vánocům. Na Vysočině bývá dost zima!“

Druhá kapitola

Spousta lidí si myslí, že Skotsko je docela malé, ale není. Hleděl jsem z okna a pořád jsem musel myslet na to, jak rozlehlé a divoké a překrásné je.

Vlak se řítil krajinou směrem na sever a odvážel mě dál a dál od Edinburghu a od všech, které jsem znal. Pořád jsem nemohl uvěřit, že rodiče odletěli beze mě.

Inverness byla první zastávka. Dorazili jsme tam tři a tři čtvrtě hodiny poté, co vlak vyjel z edinburského nádraží Waverley.

Sotva jsem vystoupil, uviděl jsem stánek s hamburgery a za část peněz, které mi rodiče dali s sebou, jsem si jeden koupil. Od snídaně uplynulo několik hodin a já jsem nutně potřeboval něco zakousnout. Rozbalil jsem si burger a zadíval se na informační tabuli. Kde je Strathcarron? Nikde jsem ho neviděl.

Pospíchal jsem za jedním výpravčím. „Potřebuju se dostat do Strathcarronu,“ vydechl jsem zoufale.

„Tak to musíš nasednout na vlak do Kyle of Lochalsch,“ řekl ten muž a ukázal do hlavní haly. „Jede ze sedmého nástupiště. Ale měl by sis pospíšit, bude brzy odjíždět!“

„Díky!“ zakřičel jsem v běhu přes rameno.

Vypadalo to, že se mi pod nohy schválně pletou snad stovky cestujících. Několik z nich jsem praštil batohem, a jak jsem se řítil po kluzké podlaze, málem jsem se přerazil o zbloudilý kufr. Vlak stál na nástupišti a já jsem naskočil dovnitř a popadal dech. Nenapadlo mě koupit si něco k pití, takže jsem měl jenom suchý, vlažný a tuhý hamburger v housce. Dokonce jsem si do něj nenechal dát ani kečup nebo hořčici. Nechtěl jsem riskovat, že si ušpiním svoje nejlepší kalhoty.

O několik vteřin později se vlak rozjel.

Byl mnohem menší než souprava, kterou jsem přijel z Edinburghu, a plný turistů mířících na Vysočinu. Pravou nohu jsem měl nalepenou na chlupaté holé koleno nějakého Američana, který měl na sobě kilt. Raději jsem si přehodil nohu přes nohu, abych se ho nemusel dotýkat.

„Jedu navštívit dům po předcích,“ opakoval neustále každému, kdo byl ochoten ho poslouchat. „Možná si zkusím hodit kladivem v klání Skotských her!“

Snažil se to vyprávět i mně, ale já jsem odvrátil hlavu, zadíval se z okna a neodpověděl jsem, i když to bylo nezdvořilé. Venku toho bylo tolik k vidění: byly tam vodopády i zurčící řeky. A jak jsem se na ně díval, dostal jsem ještě větší žízeň. Ztěžka jsem polkl.

Za řekou se tyčily hory. Na louce se páslo stádo chundelatého hnědého skotského náhorního skotu.

Muž v kiltu usnul a začal chrápat.

„Hele!“ vykřikla nadšeně malá holčička a ukazovala ven z okna na jelena v dálce.

Po blankytném nebi poletovalo hejno ptáků.

„Orel skalní!“ vyhrkl ten Američan, který se zase vzbudil a protíral si oči.

„Sám seš orel!“ pronesl muž ze sedadla na druhé straně uličky. „To je káně.“

O dvě a půl hodiny později vjel vlak do stanice Strathcarron a lidé se začali strkat a horečně sundávali kufry a batohy.

Byl jsem na cestě něco přes šest hodin. Dneska ráno před devátou jsem opustil všechno, co jsem znal. Teď bylo půl třetí. Vyhlédl jsem z okna a zadíval jsem se na pohoří v dálce.

Na rozdíl od ostatních pasažérů jsem se ven nijak nehrnul. Vlastně čím víc se vlak blížil do cíle, tím víc jsem si přál, abych mohl pokračovat v jízdě. Tak rád bych se nechal ukolébat pravidelným rytmem vlakové soupravy.

Jenomže jsem tu nemohl zůstat věčně. Čekaly mě vířivky a bahenní zábaly a kosmetické ošetření pleti. Oblékl jsem si černou koženou bundu a bágl jsem si hodil přes rameno. Z vlaku jsem vystupoval jako poslední.

Na nástupišti jsem se začal rozhlížet. Hledal jsem někoho, kdo by na mě čekal. Někoho, kdo vypadal podobně jako máma.

Jenže se ukázalo, že teta Helen se mámě nepodobá ani za mák. Tak pro začátek: tetiny rusé vlasy vypadaly, že už je dost dlouho nikdo nečesal. To máminy vlasy se v takovém stavu nenacházely vůbec nikdy. Za žádných okolností. To by si mohly zkusit! Máma je každé ráno pečlivě vykartáčuje a zafixuje litry laku. A podobné roztrhané džíny a plandavý top, které na sobě měla teta Helen, dala máma do charitativního obchodu.

„Hamishi?“ řekla ta žena, kterou jsem považoval za svoji tetu, a zamířila ke mně. „Nazdar! Já jsem tvoje teta Helen.“

„Mishko,“ opáčil jsem.

„Co prosím?“ Teta se zatvářila nechápavě, jako by si nebyla jistá, jestli oslovila správného chlapce.

„Jmenuju se sice Hamish, ale mám rád, když mi lidé říkají Mishko – podle návrháře jedné značky oblečení,“ vysvětloval jsem rychle.

„Aha, chápu!“ řekla teta. „Moc ráda tě poznávám, Mishko.“

Vůbec se té mojí změně jména nepodivovala! Celé věky jsem se snažil, aby mě ostatní oslovovali Mishko, ale nějak to nikdy nedopadlo.

Vyrazil jsem za tetou k jejímu autu, které stálo na druhé straně silnice.

„Tak si nastup,“ řekla teta a otevřela kufr, abych si do něj mohl uložit bágl.

Moc jsem nepřemýšlel o tom, jakým vozem asi jezdí taková majitelka venkovské léčivé farmy, ale nečekal bych, že to bude starý džíp. Navíc byl ten džíp dost podivně cítit a celý byl hodně omšelý a potřeboval by pořádně umýt, a to jak zevnitř, tak zvenčí!

„Za auto se omlouvám,“ řekla teta. „Se všemi těmi psy a ostatními zvířaty je hrozně těžké udržet ho aspoň trochu čisté. Všichni po sobě nechávají spoustu bahna a chlupů.“

„Psy?“ vydechl jsem. O psech se táta ani máma nezmiňovali. „Kolika psy?“

„V útulku jich máme momentálně pět,“ odpověděla teta, nastartovala a vyjela. „Jmenují se Mackenzie, Hnědák, Darcy, Violet a slečna Lily. Ale někdy jich míváme i víc.“

Víc než pět psů! Nahlas jsem nic neřekl, aby si nemyslela, že jsem pitomec, který zopakuje všechno, co řekne, ale na setkání s pěti tetinými psy jsem se netěšil ani za mák.

„Hned si tě oblíbí,“ dodala.

„Kdo?“

„No ti psi přece! Jsou nesmírně přátelští. A jsou to osobnosti. Už se nemůžu dočkat, až se s nimi seznámíš.“ A teta Helen se na mě mile usmála.

Při té představě jsem se trochu otřepal.

„Je ti zima?“ zeptala se.

Zavrtěl jsem hlavou. „Musí být těžké řídit léčivou farmu a k tomu se ještě starat o tolik psů,“ podotkl jsem. Ta kombinace mi vůbec nešla dohromady.

Že by léčivé farmy nabízely i procedury pro psy a kočky? Existovaly snad bahenní zábaly pro psy a obličejové masky pro kočky?

Vlastně to mohl být docela dobrý byznys. Začal jsem přemýšlet nad procedurami, které by majitelé pro své mazlíčky mohli chtít. Že by měli psi svůj vlastní bazén?

Teta Helen se na mě podívala, což mi přišlo jako dost nerozumný nápad. Ruce držet na volantu a oči přilepené k vozovce bych prosil!

„Vlastně máš pravdu. Řekla bych, že to je svého druhu léčivá farma,“ pronesla rozvážně a upřela pozornost zpátky k řízení. „Obvykle se jim ale říká útulky. A pro zvířata je rozhodně prospěšnější žít tam než na místech, odkud k nám přišla.“

Teď jsem na ni zůstal zírat zase já. O čem to proboha mluví?

„Většina lidí říká místům, jako je to naše, prostě útulek pro zvířata…“ zopakovala teta Helen, když si všimla mého nechápavého výrazu.

Spadla mi brada. „Takže to není… chci říct, vy nemáte… ale co masáže?“

„Někdy psy i masíruju. Hnědák masáže miluje. Leží tam a na čumáku se mu rozlévá obrovský psí úsměv…“

Podíval jsem se na tetu, které se na tváři taky rozléval obrovský úsměv.

Dokážou se psi vůbec smát? pomyslel jsem si.

„Kdykoli masíruju Mackenzieho, natáhne packu, jako by říkal: Ještě, prosím,“ pokračovala teta. „Předpokládám, že všem zvířatům v útulku by se masáže zamlouvaly, nejen psům – podobně jako lidem. Jsou náramně uvolňující.“

Myslel jsem na plavky, které jsem si s sebou vzal, přestože mě rodiče ujišťovali, že je nebudu potřebovat. A teď jsou mi úplně k ničemu!

„A co vířivka?“ zeptal jsem se zoufale.

Teta Helen zavrtěla hlavou.

Mé sny se hroutily.

„Bazén?“

„Je tam rybníček. Poslední dobou k nám přilétá čím dál tím víc divokých kachen a plavou na něm.“

Dělalo se mi trochu zle – částečně kvůli úzkým klikatým cestám, po kterých jsme projížděli, ale hlavně kvůli zradě mých rodičů. Museli vědět, že „léčivá farma“ tety Helen byla určená zvířatům, a ne lidem. Měli mi to říct! A s ohledem na to, jak moc oba zvířata nesnášeli, museli být extrémně zoufalí, když se mě rozhodli poslat zrovna sem! Znovu jsem se otřepal.

Teta mluvila dál a pořád se usmívala. „Už se nemůžu dočkat, až tě seznámím se všemi zvířaty. Je to skvělá parta. A samé svébytné osobnosti. Jenom nemůžu pochopit, proč je jejich majitelé nechtěli! Kdybych měla ve tvém věku psa, milovala bych ho. Tvoje máma taky jednoho chtěla, ale babička to nedovolila.“

„Vážně?“ Nedovedl jsem si představit mámu ve společnosti psa nebo jakéhokoli jiného zvířete.

„Nikdy bych psa ani jiné zvíře neopustila. Jak to může někdo udělat?“ pokračovala teta nerušeně dál. Nebyl jsem si jistý, jestli mám odpovědět, nebo ne. „Někdy si myslím, že mám psy raději než lidi!“

To přece nemohla myslet vážně. Nikdo nemohl mít psy raději než lidi.

Další kus cesty jsme urazili mlčky. Já jsem se díval z okna a přemýšlel jsem, jak blízko Japonsku už naši asi jsou. Letěli z Edinburghu do Helsinek a odtamtud do Tokia.

A v tu chvíli přímo před nás do silnice vběhl obrovský černohnědý pes. Teta Helen dupla na brzdu a strhla volant, abychom se mu vyhnuli.

Pes zůstal stát uprostřed cesty, vyplazoval dlouhatánský jazyk a díval se na nás.

„Ále! To je Homer,“ řekla teta. „Tu a tam přiběhne do útulku – většinou hledá něco k snědku.“

U krajnice poblíž cedule s nápisem „Vítejte v Lochmarronu“ stáli tři kluci asi v mém věku. Do obličeje jsem jim neviděl, protože měli na hlavách kapuce, v rukou drželi barevné spreje a nešlo si nevšimnout, že spousta barvy se vyjímala na ceduli.

Miluju street art a graffiti. Někteří sprejeři jsou neskutečně zruční a talentovaní. Jenomže tihle tři se očividně nepokoušeli vytvořit umělecké dílo. Za barevnými šmouhami na ceduli nebyl žádný záměr – byla to prostě čmáranice.

„Homere, ty pitomče, uhni přece,“ zakřičel ten největší z nich.

„To je Cyrus,“ řekla teta Helen. „Homer je jeho – chudák pes.“

Pes zvedl zprostředka silnice balon, ale místo toho, aby běžel na kraj, sedl si a začal míč olizovat.

Dojelo nás nějaké auto, zastavilo a začalo troubit.

Teta Helen vypnula motor a sundala si pás. „Půjdu se podívat…“

„Pojď sem, ty pako,“ zařval na psa další kluk.

„To je Donald, ale chce, aby se mu říkalo Donut, a ten vedle je Jamie, ale raději má Jaye,“ vysvětlovala teta. „Jsou to hodní kluci, ale nechají se snadno strhnout. Takže když Cyrus přijede v létě na prázdniny…“

Pes vzal míč do tlamy a odběhl za nimi.

Teta Helen si povzdechla, znovu se připásala a nastartovala motor.

Když jsme odjížděli, otočil jsem se a viděl, jak za námi Cyrus hodil plechovku s barvou. Házení zjevně nebyla jeho silná stránka, protože nás minul o několik metrů.

„Omlouvám se za ně,“ řekla teta. „Mají pocit, že jim patří celá vesnice a že si můžou dělat, co se jim zlíbí.“

„A zdá se, že v tom mají pravdu,“ řekl jsem a díval se dozadu.

Cyrus mi ukazoval vztyčený prostředníček a něco hulákal. Neslyšel jsem, co říká, ale to gesto bylo výmluvné až až. Byl jsem rád, že sedím v bezpečí uvnitř auta a nejsem s nimi tam venku.

Teta Helen jela dál.

Třetí kapitola

Netrvalo dlouho a teta zastavila u široké brány – vjezdu na farmu. Hned vedle ní polehával opelichaný černobílý pes, mnohem menší, než jakého jsme před chvílí potkali na silnici. Když jsme přijížděli, ležel, ale sotva jsme se přiblížili, okamžitě vyskočil a začal vrtět ocasem jako divý.

„Má jenom tři nohy!“ vyhrkl jsem překvapeně. Jedna zadní noha mu chyběla.

„To je Mackenzie,“ vysvětlila teta. „A věř mi, i se třemi běhy zvládne to co ostatní. To kvůli němu jsem si otevřela tenhle útulek. Jednoho dne jsem byla na cestě domů a přemýšlela jsem, že bych tohle místo odkoupila a něco s ním podnikla, když jsem ho koutkem oka zahlédla. Ležel u krajnice. Zpočátku jsem si ani nebyla jistá, jestli je to pes. Mohl to být srnec nebo jezevec. Klidně jsem mohla pokračovat v jízdě…“

„Dobře, žes zastavila,“ řekl jsem.

„Nemám představu, jak dlouho tam takhle polehával,“ pokračovala teta. „V noze měl rozšířenou infekci. Už se nedala zachránit. Zabalila jsem ho do deky, položila do auta, otočila jsem to a rozjela se zpátky za Sheenou. To je kamarádka, má veterinární ordinaci. Naštěstí pracovala přesčas a mohla ho rovnou prohlédnout. Ani ona si nebyla jistá, jestli to Mackenzie přežije. Bohudíky to zvládl a z tohohle místa se stal jeho nový domov. Byl to můj první návštěvník.“

„Takže jeho majitelé si pro něj už nikdy nepřišli?“ zeptal jsem se.

Teta stiskla rty a zavrtěla hlavou. „Ne, nepřišli. Mohl bys prosím otevřít bránu, Mishko?“ Musel jsem se zatvářit trochu nejistě, protože teta rychle dodala: „Mackenzie ti nic neudělá.“

„Jasně,“ souhlasil jsem a vystoupil jsem z auta. Vlastně jsem z toho malého opelichance neměl strach. Aspoň ne nějak velký. A když se budu držet v uctivé vzdálenosti…

Navíc se ukázalo, že Mackenzieho vůbec nezajímám. Jakmile jsem začal otevírat bránu, prořítil se kolem mě a pádil k džípu. Teta otevřela dveře. Rozrazil jsem bránu dokořán a slyšel jsem, jak se směje.

„No jo, taky jsi mi chyběl!“

Když jsem se otočil k autu, zjistil jsem, že Mackenzie sedí na mém místě a dívá se na mě čelním sklem.

Slušně pršelo a já jsem byl vděčný, že mám na sobě koženou bundu. Země tu byla bahnitá a moje plátěné retro kecky krémové barvy nebyly na tenhle typ terénu stavěné. Na druhou stranu jsem byl rád, že jsem se mohl po tak dlouhé cestě konečně trochu protáhnout. Zhluboka jsem vdechl svěží venkovský vzduch a okamžitě jsem se rozkašlal, protože mě do nosu praštil dost nepříjemný puch připomínající hnůj.

Mávl jsem na tetu, že může projet, a přitom jsem udělal pukrle. Smích jsem sice neslyšel, ale z výrazu její tváře bylo poznat, že se rozesmála.

Když jsem nasedl zpátky do auta, všiml jsem si, že Mackenzie má jedno oko hnědé a druhé modré a musí být dost starý, protože mu v černobílých chlupech prokvétaly šediny. Zdvořile mi uvolnil místo a skočil dozadu. Slyšel jsem, jak supí, a cítil jsem na krku jeho horký dech. Bylo mi to trochu nepříjemné.

Teta ujížděla dál po hrbolaté cestě. Projeli jsme kolem několika stodol a menších užitkových stavení, až jsme nakonec zastavili před domem, který zoufale potřeboval novou fasádu. Sotva jsme vystoupili z auta, uslyšel jsem psy. Spoustu psů. Obrovských! A štěkali hrozitánsky nahlas.

Teta Helen uviděla můj ustaraný výraz. „Nebojíš se psů, že ne?“

„Nemám s nimi skoro žádné zkušenosti,“ přiznal jsem.

„V tom případě ti nejdřív představím ostatní zvířata, která tu máme,“ navrhla.

Přikývl jsem. Dobrý nápad.

Mackenzie vyskočil z auta a uháněl za námi.

„Tohle místo bylo původně zamýšlené jako útulek pro psy, ale sám víš, jak to chodí,“ řekla teta Helen a všichni tři jsme společně zamířili ke stodolám. Neprozradil jsem jí, že nemám tušení, jak to chodí, a ona mluvila dál. „Začalo to tady Mackenziem…“

Když uslyšel svoje jméno, zvedl ten opelichánek okamžitě hlavu.

„Jenomže pak přicházeli další a další psi. Je prostě nemožné poslat pryč zvíře, které zoufale potřebuje pomoc. A jakmile se lidé dozvědí, že jste ochotní přijmout i bezprizorní a zatoulaná zvířata, co nevidět jste němými tvářemi doslova zavalení! Zrovna dneska jsem souhlasila, že k sobě vezmu osla a hříbě, kteří nemají kam jít. Jenomže moje úspory jsou pomalu ty tam, a jestli se mi nepodaří najít aspoň některým psům nový domov, nebudu moct žádná další zvířata přijímat…“ Jako by si teta najednou uvědomila, že jsem pořád tady. „Ale ne! Co to vykládám? Přece nechceš poslouchat, jak si tady stěžuju. Tak pojď, ať vás můžu seznámit.“

Říkal jsem si, jaká další zvířata teta asi má (a jestli budou přátelská). Teta otevřela vrata největší stodoly a na uvítanou na nás zabučela hodně tlustá kráva s obrovskými rohy a oranžovohnědou srstí. Znělo to, jako by nás po kravsku vítala, ale to jsem tetě neříkal. Co kdyby si myslela, že jsem blázen. Mackenzie krávě očichal čumák a ona jemu taky.

Než jsem si uvědomil, co to říkám, vyhrkl jsem: „Oni se takhle zdraví?“

Teta Helen se vůbec netvářila, že by mě považovala za blázna. „Přesně tak, aspoň si to myslím – ty ne?“ A usmála se.

Ještě nikdy předtím jsem tak blízko krávě nebyl, a když vyrazila naším směrem, couvl jsem o pár kroků vzad. Přitom jsem si uvědomil, že má laskavé hnědé oči a na nich nádherné, dlouhé, světlé řasy.

„Tohle je Hruška,“ řekla teta a pohladila krávu po krku. „Je březí, ale myslím si, že ten farmář, který ji sem přivezl, to nevěděl. Jakmile onemocněla, chtěl ji nechat utratit. Jeho soused Steenie je naštěstí milovník zvířat a podařilo se mu jejího majitele přesvědčit, aby ji místo toho dal mně.“

„Mně připadá v pořádku,“ řekl jsem, ačkoli jsem samozřejmě nemohl vědět, jak taková zdravá kráva vypadá. „Už je jí líp?“

„Rozhodně, ale když k nám přišla, vyžadovala neustálou péči. Nicméně teď už je v naprostém pořádku a brzy bude maminkou, viď?“ Teta Helen se na Hrušku usmála a ta se k ní přitiskla ještě blíž, čímž se dožadovala dalšího hlazení. „Většinu telat odvedou od matek ještě dřív, než je krávy dokojí a můžou se odstavit. Jinými slovy: když už nepotřebují pít mateřské mléko.“

Přikývl jsem. Lidská mláďata se taky kojí a pak se odstaví. To když začnou jíst kašičky, pokud si je ovšem nerozpatlají po celém obličeji nebo je nerozhází po zemi. Máma mi vyprávěla, že když jsem přešel na pevnou stravu, bylo to se mnou k nevydržení.

„Samozřejmě se to dělá proto, že lidé pijí kravské mléko. A někdy farmář chce, aby jeho kráva měla víc telat na maso, telecí nebo hovězí. Nejsmutnější je to pro ta telátka. Umíš si představit, že by tě dali pryč od mámy?“ Zamrkal jsem. Teta se najednou zatvářila divně. „Jejda, promiň. Nechtěla jsem…“

To nic. Věděl jsem, jaké to je, když jste pryč od rodičů. Nebylo to fér a člověk si připadal trochu osamělý. Najednou mě přepadla podivná touha Hrušku pohladit, ale už ji hladila teta a dělala to tak laskavě, že jsem je nechtěl rušit.

„Až se tvoje telátko narodí, nikdy ho pryč nedáme,“ šeptala teta krávě.

Hruška se na mě podívala a znovu zabučela, tentokrát jemněji.

„Můžeš si ji taky pohladit, jestli chceš,“ nabídla mi teta a políbila ji na čumák.

Znervózněl jsem. Ty její rohy vypadaly dost špičatě. A co když mě kousne? Jistěže jsem věděl, že krávy žerou trávu. To ví přece každý, ale neznamená to, že by neměly zuby.

„A nemáš strach, že by ti mohla ublížit?“ zeptal jsem se.

I kdyby jí jenom nešťastnou náhodou šlápla na nohu, mohla by nadělat dost škody.

Teta zavrtěla hlavou. „Vůbec ne.“

Natáhl jsem ruku a rychle jsem Hrušku poplácal po krku. Měla hebkou, teplou srst.

„Půjdeme dál,“ navrhla teta Helen, „a pozdravíme kozla Pašáka tady vedle, i když silně pochybuju, že by nám pozdrav oplatil!“

Následoval jsem tetu a Mackenzieho do nedaleké stáje vystlané senem. Nejdřív se mi zdálo, že je prázdná. Nemohl Pašák utéct? Pak jsem ale uviděl siluetu, která se od nás odvracela. Kozel ležel částečně schovaný za hromadou sena a hlavu měl položenou na zemi. Aniž bych mu viděl do tváře, bylo mi jasné, že se trápí.

„Dělám si o něj veliké starosti,“ řekla teta Helen. „Pašáku. No tak, Pašáku!“ Ale kozel ani nezvedl hlavu. Vypadalo to, jako by ji vůbec neslyšel.

„Je nemocný?“ zeptal jsem se.

Teta si povzdechla a zavrtěla hlavou. „Sheena na nic nepřišla, ale od chvíle, kdy sem před pár dny přišel, v podstatě ještě nežral. Nechce ani vyjít ven, ačkoli má přes den sundanou petlici a otevřené dveře, aby mohl na dvůr. Zdá se, jako by… jako by byl prostě…“

„Nešťastný,“ dořekl jsem za ni. „Aspoň na mě působí dost smutným dojmem.“ Jestli někdy existoval melancholický kozel, byl to právě Pašák. O kozách jsem nevěděl ani zbla, ale o smutku něco málo tuším.

Teta se kousla do spodního rtu. „Žil s jednou ovcí na políčku, na kterém bylo spíš bláto než tráva. A syn majitele prohlásil, že ovci si nechá, ale nemůže se zároveň starat i o kozla, a požádal mě, jestli bych ho nevzala k sobě.“

„Možná se mu po té ovci stýská,“ napadlo mě. Sledoval jsem Mackenzieho, který očuchával místečko na zemi kousek od zdi. Že by vyčmuchal myší díru?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Domov U Huňatých tlapek.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.