Přeložil Stanislav Pavlíček

Copyright © Really Scary Books / Peter James 2014

Translation © Stanislav Pavlíček, 2020

ISBN 978-80-242-6764-7

Mé báječné agentce a přítelkyni

CAROLE BLAKEOVÉ

Kapitola 1

Středa 23. října

Karl Murphy byl slušný a laskavý člověk, rodinný lékař se dvěma malými dětmi, které vychovával sám. Pracoval dlouhé hodiny a pro svůj rozrůstající se seznam pacientů dělal jen to nejlepší. Poslední dva roky byly pro něj tvrdé, protože mu zemřela milovaná žena Ingrid a byly tu jisté aspekty jeho práce, které mu připadaly obzvláště těžké, zejména když musel pacientům sdělovat zprávu, že jsou nevyléčitelně nemocní. Ale nikdy ho nenapadlo, že by si mohl udělat nepřátele – a rozhodně ne, že by mohl existovat někdo, kdo by ho nenáviděl tolik, aby chtěl jeho smrt.

A aby ho plánoval dneska v noci zabít.

Jistě, ať už se člověk snaží, jak chce, nikdy se samozřejmě nemůže zavděčit každému. A jasně, v práci to některé dny skutečně zažíval. Většina jeho pacientů byla příjemná, ale pár z nich zkoušelo jeho i zaměstnance jeho lékařské ordinace až na hranice možností. Ale pořád se snažil léčit všechny stejně.

Když onen večer v druhé polovině října stál u baru v golfovém klubu, vysprchovaný a převlečený z golfových šatů, zdvořile pil už druhý půllitr limetkově-citronové limonády se svými partnery z turnaje a nenápadně se díval na hodinky, protože odtud toužil zmizet, poprvé za dlouhou, dlouhou dobu si uvědomil, že se cítí šťastný – a vzrušený. V jeho životě teď byla nová žena. Nechodili spolu dlouho, ale on už si ji nesmírně oblíbil. Do té míry, že si dnes na golfovém hřišti pomyslel, že se do ní zamilovává. Protože to ale byl člověk, který o svém soukromí nehovořil, svým společníkům nic neřekl.

Krátce po šesté hodně večerní do sebe obrátil zbytek svého pití, protože bedlivě sledoval čas, a přitom vůbec netušil, že v té větrné temnotě na něj čeká jeden muž.

Jeho sestra Stefanie dnes vyzvedla jeho děti ze školy. Zůstanou u ní doma, dokud on nedorazí s dívkou na hlídání. Sestra však musela odejít nejpozději v 18.45, šla na pracovní večeři se svým manželem a Karl nemohl dovolit, aby se opozdila. Poděkoval svému hostiteli za ten charitativní golfový den a spoluhráči z jeho týmu mu naopak gratulovali k tomu, jak dobře hrál. Pak dychtivě vyklouzl z pijáckého dýchánku u devatenácté jamky, jak se přezdívalo golfovým barům, který vypadal, že se protáhne dlouho do noci. Měl na programu něco jiného, co chtěl dělat mnohem víc než se ztřískat s partou kamarádů golfistů, ať už byli jakkoli příjemní. Měl rande. Velmi žhavé rande a vyhlídka na to, že ji uvidí po třech dnech, co byli od sebe odloučeni, vyvolávala v jeho žaludku nervozitu, jakou nepoznal od svého dospívání.

Spěchal přes parkoviště, větrem a deštěm, až k jeho vzdálenému konci, kde ráno zaparkoval auto. S cvaknutím uvolnil kufr a vhodil do něj svůj golfový vak. Pak do postranní kapsy vaku zapnul na zip tu malou stříbrnou trofej, kterou vyhrál, naprosto zaměstnaný myšlenkami na večer, jenž měl před sebou. Bože, jakou sluneční zář vnesla do jeho života! Ty uplynulé dva roky od chvíle, co zemřela Ingrid, byly pro něj peklem a teď, nakonec, se z něj dostával ven. V dlouhém ponurém období po její smrti ho ani nenapadlo, že něco takového by mohlo být vůbec možné.

Nevšiml si nehybné postavy, celé v černém, která ležela na psím koberečku se skotským kostkovaným vzorem na zadním sedadle vozu, ani mu nepřišlo zvláštní, že osvětlení vnitřku auta se nerozsvítilo, když otevřel dveře řidiče. Zdálo se, že skoro každý den v jeho stárnoucím audi přestává něco fungovat, anebo jako ukazatel paliva funguje s přestávkami. Už měl objednané nové A6, které si měl za několik týdnů převzít.

Usadil se za volant, připoutal se, nastartoval a zapnul reflektory. Pak přepnul z rádia Classic FM na Radio 4, aby chytil druhou polovinu zpráv, vyjel z parkoviště a pokračoval po úzké silničce vedle osmnáctého herního pole Golfového klubu Haywards Heath. Z protisměru se blížily reflektory, a tak zajel ke straně, aby nechal to auto projet. Zrovna když se chystal vyrazit zase vpřed, uslyšel za sebou náhlý pohyb a pak mu bylo na ústa a nos přitisknuto něco vlhkého a štiplavého.

Chloroform, jak poznal na základě svého lékařského školení v tom pomíjivém okamžiku, kdy se pokusil vzdorovat, předtím než jeho mozek otupěl, nohy sklouzly z pedálů a ruce přišly o schopnost svírat volant.

Kapitola 2

Středa 23. října, v noci

K očím si v temnotě tisknul dalekohled a intenzivně se soustředil na tu ženu, kterou tolik miloval. Noční vidění pro jeho kuši, jímž ji vždycky pozoroval, když rozsvítila, leželo na stole vedle něj.

Pila sklenku bílého vína – dnes večer čtvrtou – a vytáčela číslo na svém telefonu, znovu, a vypadala úzkostlivě a podrážděně. Krátce pohodila hlavou a odsunula si tak zrzavé vlasy ze svého hezkého obličeje. To bylo něco, co dělala vždycky, když byla kvůli něčemu napjatá nebo nervózní.

Nevezme to, má lásko, můj drahoušku, opravdu to nevezme.

Kapitola 3

Středa 23. října, v noci

Bože, chlapi! Co bylo špatně? Byla to ona? Oni?

Existují věci, které v životě děláte, pomyslela si Red, a které jsou opravdu, opravdu hloupé. Jenomže se vám v té době takové nezdají; uvědomíte si to, až když se to celé důkladně zvrtne. Jí to trvalo dva roky – dva roky ignorování rad rodiny, přátel a nakonec i policie. Dva roky, než jí došlo, jak nebezpečný Bryce Laurent, muž, s nímž se seznámila a do nějž se zamilovala díky svému inzerátu v seznamce, je.

Kdyby jen mohla vrátit hodiny o dva roky zpátky s těmi znalostmi, které má teď.

Prosím, bože.

Nikdy by se do té on-line seznamky nepřihlásila a určitě by si na ni nedala ten hloupý inzerát.

Svobodná a žhnoucí zrzka, 29, jejíž milostný život byl zničen a spálen, hledá nový plamen, který by v ní znovu roznítil oheň. Zábava, přátelství – a kdoví – možná víc?

Většina z odpovědí byl naprostý odpad. Pak jí ale její kamarádky upozornily, že hodně mužů, kteří odpovídají na tyhle věci, jsou lháři – ženatí chlapi, kteří si chtějí rychle zašukat a nic moc víc.

Těm kamarádkám odpověděla, že si netouží rychle zašukat, ale že by se jí docela líbilo, kdyby si mohla zašukat dlouze! To nebylo něco, co by zažívala po většinu let, která promrhala s tím sebe ustavičně zkoumajícím troubou Dominikem, jenž obvykle chodil kontrolovat své maily třicet vteřin po třicetivteřinové souloži.

Kromě toho si Red říkala, že je dost chytrá na to, aby dokázala poznat rozdíl mezi gaunerem a někým slušným.

Chyba.

Moc ošklivá chyba.

A momentálně ještě větší, než věděla.

Netušila, že je sledována, když polykala další doušek Sauvignonu Blanc, poslouchala telefon a počítala každé jeho zazvonění. Tři. Čtyři. Pět. Šest. Pak hlasová schránka. Bylo 20.30. Měl zpoždění, rande měli mít už před hodinou a půl. Kde sakra je?

Zavěsila a tentokrát nezanechala vzkaz, cítila se naštvaná a ublížená.

Kapitola 4

Středa 23. října, v noci

Van byl prostě člověk! Ach, ano. Ach, ano, opravdu! Píseň „Královna vzdušného víru“ od Vana Morrisona burácela z jeho velkého černého reproduktoru značky Jawbone a zaplavovala jeho maličký byt těmi všemi krásnými slovy, které kdysi cítil ve vztahu k Red.

Ten nevrlý starý blbec nad ním mu bouchal do stropu holí jako obvykle, když si pozdě do noci vyhrával. Ale jemu to bylo jedno.

Ona byla jeho královnou vzdušného víru. Jeho královnou.

Srdcovou královnou.

Red.

Jméno odpovídající barvě srdcové královny.

A ona ho odmítla.

A ponížila ho.

Bolelo to? Ach, ano, bolelo. Každou minutu každého dne a každé noci. Každou sekundu.

Měl štěstí, že sehnal tenhle byt s výhledem, který nabízel. Některé věci prostě měly být. Tak jako on a Red. Oddálil dalekohled od očí, nakláněl hlavu od strany ke straně a uvnitř s ním škubal vztek. Dobře, některé špatné věci vstoupily jejich vztahu do cesty, ale to bylo všechno nyní historií – byly už moc daleko pryč.

Pozoroval její roztomilé rty, když do sebe obracela další lok vína. Rty, které tak něžně líbaly, tak vášnivě. Rty, které začleňoval i do jejích karikatur, jež vytvářel, z nichž jedna – karikatura jejích rtů našpulených do provokativního úsměvu – visela zarámovaná na zdi. Byla opatřená titulkem Jsem holka, která to ráda pětkrát denně!

Rty, které líbaly každou část jeho těla. Pomyšlení na ty rty, jak líbají jiného muže, bylo pro něj k neunesení. Byly to jeho rty. Vlastnil je. Pomyšlení na to, jak se jiný muž dotýká jemné pokožky jejího těla, jak ji nahou objímá a vstupuje do ní, v něm vyvolávalo pocit, jako když jeho útrobami vzlíná nekonečná kulička z chladné vody. Myšlenka na to, jak její oči při vyvrcholení hledí do očí jiného muže, způsobovala, že se roztřásl bezmocným hněvem.

Ale teď už ne tak bezmocným. Teď měl plán.

Když tě nemůžu mít já, tak tě nebude mít nikdo.

Zatáhl závěsy a rozsvítil. Pak ji i nadále pozoroval na jednom z řady monitorů na zdi. Znovu vytáčela to číslo. Odposlech jejího telefonu byl snadný, stačil jeden software, SpyBubble, který koupil na internetu a tajně instaloval do jejího mobilu. Umožnil mu poslouchat všechny její rozhovory, ať už byla kdekoli a ať už k nim užívala telefon nebo ne, stejně jako automaticky dostávat všechny esemesky, které psala nebo přijímala, znát všechna čísla, na něž volala nebo z nichž jí bylo voláno, všechny webové stránky, na něž se dívala, vidět všechny její fotografie a, což bylo hodně důležité, prostřednictví GPS mít v každém okamžiku k dispozici její přesnou polohu.

Rozhlížel se kolem sebe a upřeně hleděl na fotografie sebe samého, pokrývající zdi. Byl na nich v růžové bundě slavného sportovního klubu Leander, na hlavě měl slamák, nacházel se na veslařských závodech v Henley a vypadal dost podobně jako mladý George Clooney. Do něj byla zavěšena Red ve volně splývajících šatech a ohromném klobouku. Pak tu byl jeho další snímek v kožené letecké kukle a v kokpitu cvičného dvojplošníku Tiger Moth. Pak zase on, zabraný do práce ve středisku řízení leteckého provozu v Gatwicku. Potom další, kde vypadal docela přitažlivě, v akademickém baretu a taláru při promoci na Sorbonně v Paříži. A další akademický baret a talár, když dostával doktorát na Letecké škole v Sydney. Pak tu byl jeden snímek, který měl obzvlášť rád, byl na něm ve své hasičské uniformě. A vedle další, kde si podával ruku s princem Charlesem. A znova podávání rukou, tentokrát se sirem Paulem McCartneym. Působivé? Dost působivé pro jakoukoli královnu?

A ona ho odmítla.

Poštvávali ji proti němu lži její rodiny. Poštvávali ji její přátelé. Jak jim mohla naslouchat a věřit? Všechno zničila svou vlastní hloupostí.

Zesílil hudbu a utápěl v ní ony myšlenky, které mu běsnily v hlavě, a ignoroval další buch, buch, buch na strop od pana Nevrlého.

Pak znovu uchopil svůj dalekohled, zhasnul, přistoupil k oknu a maličko roztáhl závěsy. Bylo mnohem hezčí pozorovat ji živou než sledovat obrázky na monitorech, doprovázené zvukem ze všech pokojů jejího bytu. Takhle lépe cítil její bolest. Podíval se oknem ven a dolů, směrem k jejímu oknu v druhém patře přes uličku. Světlo v jejím obýváku bylo rozsvícené, a on ji proto zřetelně viděl. K uchu si tiskla telefon a vypadala tak ustaraně.

A taková bys měla být.

Kapitola 5

Středa 23. října, v noci

„Nedělej mi to, prosím,“ pronesla Red, když mobilní telefon po šesti zazvoněních znovu spadl do hlasové schránky.

„Zdravím, tady je Karl. Teď to nemůžu vzít, a tak mi nechte vzkaz a já vám zavolám hned zpátky.“

Nechala tři vzkazy a on jí přesto hned zpátky nezavolal. Poprvé to udělala v 19.30 – půl hodiny po čase, kdy ji měl vyzvednout. Plánovali povečeřet v restauraci China Garden. Druhý vzkaz nechala ve 20.00 a třetí, přičemž se snažila, aby to neznělo naštvaně – což bylo těžké – krátce před devátou hodinou. Teď bylo 22.30. Dokonce se dívala na vzkazy na Twitteru i na facebookovou stránku, i když Karl tyhle prostředky ke komunikaci s ní nikdy předtím nepoužíval.

Úžasný, pomyslela si. Rande, na který ten druhý nepřijde. To je prostě skvělý.

Rozchod s Brycem byl noční můrou, která u ní pořád ještě přebývala. V těch prvních několika týdnech poté, co ho s pomocí policie vyhodila, často přicházela domů a nalézala jeho vůz Aston Martin zaparkovaný přímo před jejím starým bytem. Bryce nebýval nikde poblíž, ale ze samotného pohledu na to auto ji mrazilo v zádech. Nechal toho až poté, co se na něj opravdu naštvala a vypustila mu všechny čtyři pneumatiky. Ale i poté, někdy během jejích osamělých tréninkových běhů, jimiž se připravovala na Brightonský maraton, konaný na podporu charitativní organizace Samaritans, ho často spatřila, jak ji sleduje, vždycky z dálky, buď pěšky, nebo z jedoucího auta. Na chvíli ji to od téhle činnosti odradilo, zejména od běhů přes venkovskou oblast Downs za soumraku.

Na radu lidí, s nimiž mluvila v organizaci Sanctuary Scheme, zajišťující pomoc a azylové bydlení obětem domácího násilí, se ze svého bytu přestěhovala do tohohle dočasného příbytku, který si pronajala pod smyšleným jménem, jež jí dali. Tenhle byt v druhém patře, vybraný kvůli své poloze, neměl žádná okna, jež by byla viditelná z hlavní silnice, a měl vyztužené vstupní dveře. Byl v pochmurném, opotřebovaném a na byty přestavěném někdejším viktoriánském paláci, který kdysi býval velkolepou soukromou rezidencí, kousek od hoveského nábřeží. Její výhled ze všech hlavních oken směřoval k požárnímu schodišti ošklivého činžovního bloku z 50. let, který se nacházel přes dvůr a uličku, jež vedla k parkovišti a řadovým garážím za její budovou.

Ačkoli se tam měla cítit bezpečně, to místo ji deprimovalo. Byla tam úzká, mizerně osvětlená předsíň. Ta vedla do malého zdí nerozčleněného prostoru, jenž sloužil zároveň jako jídelna a obývák. Jeho součástí byla staromódní kuchyňka, která se jen málo lišila od kuchyňky někde na lodi či v letadle a která byla od okolí oddělena snídaňovým barovým pultem. Kousek od předsíně se nacházel malý pokojík, který přeměnila ve svou pracovnu, a větší pokoj, ložnice, s oknem, jež skýtalo výhled na řadové garáže a přístřešek na popelnice vzadu za domem.

Celý ten byt přelízla bílou barvou, což ho trochu rozjasnilo, a pověsila tam několik obrázků a rodinných fotografií. Pořád se tam ale necítila jako doma – a nikdy nebude. Brzy snad bude odtud pryč a nastěhuje se do bytu svých snů, díky prodeji svého starého bytu a finančního příspěvku od rodičů na zálohu. Byl to vzdušný a prostorný byt v nejvyšším patře budovy zvané Royal Regent, na byty přestavěného domu z období regentství, při pobřežní promenádě Marine Parade ve čtvrti Kemp Town. Měl ohromný slunný balkon proti kanálu La Manche a úžasný výhled na jachetní přístav na východě a Brightonské molo na západě.

Policie jí poradila, aby nejezdila svým milovaným kabrioletem Volkswagen Brouk z roku 1973, jelikož byl moc nápadný. A tak nyní opuštěný dřepěl v řadové garáži, kterou si pronajala poblíž, a vyjížděla s ním jen velmi příležitostně, aby dobila baterii a vše protočila.

Nalila si z lahve zbytek Sauvignonu Blanc. Otevřela ji už dříve, když bylo zjevné, že dnes večer s Karlem nikam nepůjde. Chlapi, pomyslela si zlostně. Zatracení, pitomí chlapi.

Ale tohle bylo tak netypické.

Po noční můře těch uplynulých let, kterou si prošla, se Karl Murphy zdál být závanem naprosto svěžího vzduchu. Seznámila je její nejlepší přítelkyně Raquel Evansová, zubařka. Byl lékařem v témže zdravotním středisku jako Raquel a nedávno ovdověl. Jeho manželka zemřela před dvěma lety na rakovinu a nechala ho samotného se dvěma malými chlapci. Podle Raquel byl nyní připraven na to, aby se v životě posunul dál a začal nový vztah. Raquel měla pocit, že oni dva by se k sobě mohli hodit, a měla pravdu.

Chodili spolu jen krátce, ale párkrát už byli na večeři a pak minulou sobotu, když jeho synové zůstali přes noc u rodičů jeho zesnulé manželky, spolu poprvé spali a strávili společně většinu neděle. Karl jí řekl, s velkým úsměvem, že k němu bude muset být hodně milá, protože obětoval svůj pravidelný nedělní dopolední golf.

V jejich vztahu je trochu moc brzy na to, aby byla golfovou vdovou, odvětila Red s obdobně velkým – ale kousavým – úsměvem. Nedělní dopoledne strávili v posteli a pak šli do Brightonského mušlového a ústřicového baru pod oblouky Kings Road na pozdní snídani spojenou s obědem. Měli ústřice a uzeného lososa. Pak následovala báječná dlouhá procházka po promenádě. Pozdě odpoledne si Karl musel jet vyzvednout chlapce a další rande si domluvili na dnešní večer, na středu. Karl plánoval, že si vezme celý den volno na golfový turnaj, hned po něm pojede k ní, říkal, a v sedm hodin večer ji vyzvedne.

Tak kde je? Neměl nějakou nehodu? Není v nemocnici? Neříkal jí, na jakém golfovém hřišti hraje, a tak neměla tušení, kde začít s obtelefonováváním. Náhle jí došlo, jak málo o něm vlastně ví navzdory tomu, že si ho prověřovala. A pravděpodobně také, jak málo o ní Karl všem říkal.

Pohrávala si s myšlenkou, že by zavolala na policii a zeptala se, jestli nedošlo k nějakým nehodám, ale pak to zavrhla. Za uplynulých několik let si toho od ní policie vyslechla dost, často volávala na tísňovou linku kvůli zase dalšímu z Bryceových násilných útoků. Nemocnice? Promiňte, volám, aby se zeptala, jestli jste náhodou nepřijali doktora Karla Murphyho.

Uvědomila si ale, díky svým minulým zkušenostem s muži, že se pravděpodobně chová příliš lidumilně. Karl je více než pravděpodobně ožralý, opírá se o bar v nějakém golfovém klubu a na ni úplně zapomněl.

Zatracení chlapi.

Dopila svou sklenku.

Pátou, počítal ten, který ji pozoroval.

Kapitola 6

Středa 23. října, v noci

I nadále seděl v temnotě s dalekohledem u očí; ona na sobě pořád měla ty náramkové hodinky, které vypadaly, jako kdyby vylétly z vánoční petardy. Co za skrblíka je ten Karl, její báječný nový milenec, že jí nemohl koupit dražší? Vrátila mu ty hodinky Cartier Tank, které jí dal, spolu se všemi dalšími šperky, když vyházela jeho tašky na ulici a vyměnila zámky.

Všechno, kromě toho tenkého stříbrného náramku na jejím pravém zápěstí.

Zatáhl závěsy a znovu rozsvítil. Pak seděl u malého kulatého stolu a uchopil balíček karet. Jednou rukou je rozprostřel, pak zase shrábl do balíčku a pak je rozprostřel znovu. Praxe. Svůj existující repertoár triků musel procvičovat několik hodin denně, každý den. Zítra měl důležité vystoupení, bude předvádět svou mikromagii na slavnostní večeři brightonských realitních makléřů.

Možná že tam Red bude. Mohl by ji pěkně překvapit.

Teď vidíte královnu a teď ne!

Kdysi jsi byla moje královna.

Pořád máš na sobě ten náramek, který jsem ti dal!

Věděl, co to znamená. Bylo to hodně freudovské. Musela lpět na něčem, co jí dal. Protože, i když si to možná odmítala přiznat, pořád ho milovala.

Vsadím se, že mě budeš chtít zpátky, viď? Nebude trvat dlouho a přijdeš s prosíkem, viď? Přijdeš na to, že jsem skutečně neodolatelný, ale teď si to prostě neuvědomuješ. Všem ženám připadám naprosto neodolatelný! Jen to moc dlouho neodkládej, protože nebudu čekat věčně.

Jen kecám!

Nevzal bych tě zpátky, i kdyby ses přede mnou plazila na kolenou. Ty a ta tvá hnusná rodina a příšerní přátelé. Nesnáším celý ten zasraný malý svět, který obýváš. Mohl jsem tě od toho všeho osvobodit.

To je tvoje velká chyba, že ti to nedošlo.

Pohlédl na hodinky. 23.10. Čas to spustit. Položil mobil na stůl v obýváku a uchopil klíčky od pronajatého Vauxhallu Astra. Zaparkoval ho ve své řadové garáži o dvě ulice dál a opatřil ho falešnou poznávací značkou, jejíž číslo opsal z totožného auta, které našel zaparkované na dlouhodobém parkovišti na letišti Gatwick. Pak si oblékl černou bundu, zkontroloval, jestli má v kapsách vše, co potřeboval, natáhl si černé kožené rukavice, vrazil si do čela černou baseballku a vyklouzl do noci.

Kapitola7

Středa 23. října, v noci

Karl se převracel v naprosté tmě v kufru svého auta, jenž byl potažený kobercem. Cítil oslepující bolest hlavy a třásl se strachem a vztekem. Byl rozhodnutý nepanikařit. Pravidelně a uklidňujícím způsobem dýchal nosními dírkami a ze všech sil se snažil logicky uvažovat a přijít na nějaké východisko z téhle situace.

Snažil se přijít na to, kde je a jak dlouho tam je – a proč se mu to sakra všechno stalo. Někdo si ho s někým spletl? Anebo mu útočník vzal klíče a teď mu vykrádá dům? Anebo, což bylo ještě horší, jde po jeho milovaných dětech, Daneovi a Benovi?

Ježíšmarja, co si sakra musí myslet Red? Je doma a čeká, až ji vyzvedne. Kdyby jí jen mohl zavolat… Ale telefon byl v kapse jeho kalhot a on nedokázal pohnout rukama a dostat se k němu.

Občas zaslechl, jak kolem projíždí nějaké vozidlo, a odhadoval, že musí být někde kousek od nějaké venkovské silnice. Ta auta byla méně a méně častá, což naznačovalo, že se připozdívá. Ten, kdo mu to udělal, se musel vyznat ve vázání; Karl nedokázal pohnout rukama, nohama ani vyplivnout roubík z pusy a trpěl bolestivými křečemi. A navíc předtím ani netušil – a to ho dost děsilo – jak vzduchotěsný kufr je. Byl si jen vědom toho, že čím rychleji bude dýchat, tím víc kyslíku spotřebuje. Musí zůstat v klidu. Dřív nebo později ho zachrání. Nesmí dopustit, aby mu došel vzduch.

Ústa měl vyprahlá a už dávno se vzdal pokusů volat o pomoc. Způsobovaly jen, že se dusil roubíkem, který na místě pevně držela jakási lepicí páska, jež působila dojmem, jako kdyby byla zcela omotaná kolem jeho hlavy.

Někde, prokristapána, musí určitě být nějaký ostrý předmět? Něco, o co by se mohl třít a co by přeřezalo některá z míst, kde byl svázaný? Posunul se a šťouchl do svého golfového vaku. Slyšel zarachotit hole a posunul úvazy na rukou tak, aby se dotýkaly okraje jedné z těch holí, jimž golfisté říkaly „železa“. Ale pokaždé, když se o to pokusil, hůl se jen bez tření otočila.

Pomozte mi, prosím, někdo.

Slyšel hukot nějakého auta a pak svištění pneumatik na mokré vozovce. Vzrostla v něm naděje. Pak zvuk zase mizel do dáli.

Zastavte někdo, prosím!

Slyšel hučení dalšího motoru. Svištění projíždějících pneumatik a pak kvílení brzd. Ano! Ach bože, ano, děkuju!

O pár chvil později ucítil závan chladného vzduchu, neboť se zvedlo víko kufru. Oslepující světlo v očích. Ale jeho radost měla mít krátké trvání.

„Rád tě zase vidím, kamaráde,“ pronesl uhlazený mužský hlas zpoza světla. „Promiň, že jsem tě tam držel. Neměl jsem takříkajíc úplně volné ruce. I když ty jsi na tom samozřejmě hůř, co?“

Karl slyšel zvuk čehosi kovového, co narazilo na zem. Pak uslyšel šplíchnutí nějaké kapaliny. Náhle ucítil benzin.

Začala v něm vířit hrůza.

„Ty jsi doktor, viď?“ zeptal se ten uhlazený hlas.

Karl souhlasně zavrčel.

„Nemáš u sebe nějaké prášky na bolest?“

Karl zavrtěl hlavou.

„Jsi si jistý? Nikde v autě je nemáš? Jsi doktor, určitě musíš nějaké mít?“

Karl mlčel a neovladatelně se třásl. Snažil se přijít na to, o čem to celé ksakru je.

„Víš, doktore, ty mají být pro tebe, ne pro mě. Bylo by ti líp, kdyby sis nějaké vzal. Vzhledem k tomu, co se ti má stát. Prosím, pochop, že to není tvoje chyba a já nejsem sadista – nechci tě vidět v mučivých bolestech, proto ty prášky na bolest.“

Karl cítil, jak je neohrabaně vyzvedáván z kufru, kousek nesen a pak shozen na mokrou trávu. Pak slyšel bouchnutí zavírajícího se víka kufru. „Potřebuju, abys napsal kratší dopis, Karle, pokud ti to nevadí?“

Nic neříkal a mhouřil oči v jasném světle baterky.

„Je to dopis na rozloučenou. A já ti rozvážu pravou ruku, abys ho mohl napsat – jsi pravák?“

Doktor i nadále s mrknutím hleděl do světelného kuželu. Neměl daleko k tomu, aby se pozvracel. V příštím okamžiku ucítil palčivou bolest, když mu byla z obličeje odtržena lepicí páska. Pak mu byl z úst vytažen roubík.

„Je to lepší?“ zeptal se jeho věznitel.

„Kdo sakra jste? Myslím, že jste si mě s někým spletl. Jsem doktor Karl Murphy,“ pronášel prosebným hlasem.

„Vím, kdo jsi. Když slíbíš, že neuděláš nic hloupého, uvolním ti pravou ruku. Levou nebo pravou?“

„Pravou.“

„Vidíš, děláme pokroky!“

Karl Murphy uviděl záblesk čepele nože a za pár chvil byla jeho pravá paže volná. Do ruky mu bylo vraženo pero a pak byl před ním přidržen list linkovaného papíru z nějakého bloku. Z bloku, který poznal, protože ho měl ve své lékařské brašně, přicvaknutý na psací desku. Na okamžik zahlédl svého věznitele, byl oblečený celý v černém a měl baseballovou čapku vraženou hluboko do obličeje.

V dalším okamžiku cítil, jak je vlečen po trávě a opírán o něco tvrdého a nepoddajného. Kmen stromu. Byla před něj umístěna psací deska, na niž svítila baterka.

„Napiš dopis na rozloučenou, Karle.“

„Dopis na rozloučenou? Pro koho?“

„Pro koho? Ale, no tak, doktore Murphy. Copak tě neučili ve škole gramatiku? Komu!“

„Já nebudu nikomu psát žádnej zatracenej dopis,“ pronesl vzdorovitě.

Jeho věznitel odešel. Karl sebou škubal a zoufale tahal svou volnou rukou za místa, kde byl svázaný. O pár chvil později se jeho věznitel vrátil a přinesl velký tmavý předmět. Karl slyšel šplíchání tekutiny, kterou dotyčný poléval celé jeho tělo a která zase neomylně páchla jako benzin. Šil sebou a snažil se odvalit. Další benzin mu byl nalit na hlavu a na obličej a pálil ho v očích. Pak uviděl, ve světle baterky, malý plastový zapalovač, který držela ruka v rukavici.

„Budeš hodný, anebo chceš, abych použil tohle?“

Vzedmula se v něm přílivová vlna hrůzy. „Podívejte, prosím, já nevím, kdo jste, ani co chcete. Určitě není možné, abychom to probrali? Jen mi prostě řekněte, co chcete!“

„Chci, abys napsal ten dopis na rozloučenou. Udělej to a já půjdu pryč. Když to neuděláš, škrtnu tímhle a uvidíme, co se stane.“

„Prosím! Prosím, nedělejte to! Poslouchejte – tohle je nějaký strašný omyl. Nejsem, kdo si myslíte, že jsem. Jmenuju se Karl Murphy a jsem všeobecný lékař v Brightonu. Žena mi umřela na rakovinu; mám dvě malé děti, které jsou na mně závislé. Prosím, nedělejte to.“

„Vím přesně, kdo jsi. Nic neudělám, když napíšeš ten dopis. Dám ti přesně deset vteřin. Napiš ten dopis a skončí to, už mě nikdy neuvidíš. Dobře, začínám počítat. Deset… devět… osm… sedm…“

„Dobře!“ zaječel Karl Murphy. „Udělám to.“

Jeho věznitel se usmál. „Věděl jsem, že to uděláš. Nejsi blázen.“

Narovnal psací desku a postavil se nad něj. Blížilo se nějaké auto. Karl na něj upřeně hleděl a zoufale si přál, aby zastavilo. Mlází tvořené stromy a keři a pohledný obličej toho muže byly na prchavý okamžik osvětleny. Pak slyšel, jak zvuk mizí do dáli. Karl intenzivně přemýšlel a začal psát.

Když skončil, psací deska mu byla zase prudce odebrána. Viděl zase kužel baterky poskakující skrz stromy a zase se, když byl sám v temnotě, zoufale snažil osvobodit. Pocítil příval naděje, když vzal za lepicí pásku a kousek z ní uvolnil, jenomže ten se vzápětí utrhl. Zarýval do pásky nehty a snažil se znovu najít její ztracený konec. Pak se z míst mezi stromy zase objevila baterka.

O pár chvil později cítil, jak je zvedán do vzduchu, přehazován přes věznitelovo rameno způsobem, jakým to dělají hasiči, a nejistým krokem odnášen pryč do narůstající temnoty.

„Položte mě na zem!“ křičel. „Udělal jsem, co jste chtěl.“

Jeho věznitel nic neřekl.

„Prosím vás, musím někomu zavolat. Ta žena o mě bude mít strach.“

Ticho.

Ta cesta se zdála trvat věčnost, občas ji osvětlilo zabodnutí kužele baterky do lesnatého podrostu před nimi.

„Prosím, ať už jste, kdo jste, naspal jsem ten dopis. Udělal jsem, co jste žádal.“

Ticho.

Pak jeho věznitel řekl. „Do prdele, ty jsi ale těžkej zmetek.“

„Prosím, položte mě na zem.“

„Všechno v pravý čas.“

Za krátkou chvíli Karl náhle ucítil, jak je shazován do dlouhého, mokrého a pichlavého podrostu.

„Tak jsme tady!“

Stoupla v něm naděje, když jeho věznitel začal uvolňovat a odstraňovat další úvazy. „Děkuju,“ zalapal po dechu.

„Velmi rádo se stalo.“

Když mu byly nakonec uvolněny nohy, ačkoli byly znecitlivělé, vydechl úlevou. Úleva ale měla mít krátký život. Viděl, jak si jeho věznitel svléká montérky a hází je na zem. Za okamžik cítil, jak ho tvrdě strčil do boku, pak ještě jednou a nato se začal kutálet, znovu a znovu, z příkrého svahu, ale jen pár chvil, a poté ucítil, jak zády končí ve čvachtavém bahně.

Pak se mu do obličeje a na celé jeho tělo znovu valil vodopád tekutiny. Znovu benzin, uvědomil si ve skoro ochromující hrůze. Pokoušel se posadit, vytáhnout se na nohy, ale benzin se na něj nepřestával valit. Pak v temnotě nad sebou spatřil maličký plamínek zapalovače.

„Prosím!“ ječel Karl a jeho hlas kňučel strachy. „Prosím ne! Slíbil jste, že když napíšu ten dopis, slíbil jste to! Prosím ne, prosím ne! Slíbil jste to!“

„Lhal jsem.“

Náhle Karl spatřil list hořícího papíru. Na okamžik se vznášel jako čínský lampion vysoko nad ním, pak klesal, třepotavě se pohyboval ze strany ke straně, a jak padal, plamen sílil.

Bryce Laurent stál dostatečně vzadu. Za okamžik vybuchla ohnivá koule a vystoupala nad něj do temnoty. Byla doprovázena doktorovým strašlivým zaječením, plným mučivé bolesti. A následována vřeštivým voláním o pomoc, které během několika sekund sláblo a měnilo se v dusivé lapání po dechu.

Pak ticho.

Tak rychle bylo po všem.

Bryce se cítil trochu zklamaný. Skoro podvedený. Bylo by se mu líbilo, kdyby Karl Murphy trpěl mnohem víc.

Ale co, věci se prostě dějou.

Shýbl se, sebral montérky, které páchly benzinem, a kráčel zpátky ke svému autu.

Kapitola 8

Čtvrtek 24. října, ráno

Ačkoli to nyní byly už více než tři měsíce, pocit pýchy z Anthonyho Mascola stále ještě nevyprchal, když couval se svým Porsche na parkovací místo označené slovy vyhrazeno pro kapitána.

Golfový klub Haywards Heath, několik kilometrů severně od Brightonu, byl jedním z nejprestižnějších golfových hřišť v hrabství. Stát se jeho kapitánem bylo jeho snem a Mascolo měl v sobě pocit skutečného úspěchu, který plynul z toho, že se mu podařilo naplnit jednu z jeho životních ambicí. Plus, jako bonus, odešel do penze a namísto vedení kadeřnického impéria mohl nyní této náročné roli věnovat veškerý čas, který si vyžadovala. Byla to taková radost moci si zahrát golf ve čtvrtek dopoledne jako třeba dnes, anebo vlastně jakýkoli jiný den v týdnu, aniž by člověk měl provinilý pocit, že se ulívá z práce.

Vychutnával si vůni čerstvě posečené trávy, když vytahoval svůj golfový vak a vozík z kufru auta. Bylo krátce po osmé hodině ranní a vypadalo to na nádherné dopoledne konce podzimu. Herní pole se třpytila rosou, slunce bylo zatím nízko a stoupalo na ocelově modrou oblohu. Ve vzduchu byl cítit chlad a Mascolo měl v srdci pocit očekávání. Pokud dnes zahraje tak, jako hraje uplynulé dva týdny, měl reálnou šanci, že by jeho handicap mohl poprvé v životě klesnout do jednociferných čísel.

To by byl tak zatraceně dobrý pocit!

O dvacet minut později, posilněný kávou a houskou se slaninou, stál se svými třemi přáteli a členy téhož klubu vedle bílého odpaliště první jamky a zkoušel si máchnutí holí pro odpal míčku na delší vzdálenost. Cvak! Cvak! Cvak! Ach, ano, lekce, kterých se po celé léto zúčastňoval s klubovým profesionálem, jeho hru značně zlepšily, zejména ho zbavily jeho tendence posílat míček směrem doleva. Toho rána se cítil sebejistý, povzneseně sebejistý.

„Čtyři míče na lepší skóre, deset liber na hlavu?“ navrhl jeho partner Bob Sansom.

Zbývající tři přikývli. Pak Anthony Mascolo odpálil jako první. Pořádná bomba, kousíček od středového bodu míčku; Mascolo zvedl hlavu a pozoroval naprosto rovný let svého míčku Titleist 4. Míček se po kutálení zastavil ve vlhké, nakrátko posečené trávě o dobrých dvě stě padesát metrů dál, rovnou uprostřed herního pole.

„Hezká střela, Anthony!“ pochválili ho všichni tři společníci s opravdovou vřelostí. To bylo něco, co na téhle hře miloval: mohla být soutěživá, ale vždycky byla přátelská.

Jeho druhá střela ho dostala na okraj jamkoviště a on pak míček dvěma doklepnutími dostal za velmi uspokojivého počtu úderů do první jamky.

Když poklekával, aby vytáhl míček z jamky, ucítil velmi slabě aroma grilovaného masa. Patrně vychází z jednoho z těch domů, které jejich zalesněné golfové hřiště obklopují, pomyslel si, ačkoli na grilování bylo ještě trochu brzy. Navzdory jeho housce se slaninou v něm však ta vůně vyvolávala hlad. Poplácal se po břiše pod svetrem, vědom si toho, že od odchodu do důchodu přibral, a pak se soustředil na zapisování skóre do své kartičky.

Když dospěli k druhé jamce, přičemž kapitán znovu vyhrál, vůně pečeného masa byla ještě silnější. „Voní to, jako kdyby si někdo dělal grilovačku,“ poznamenal Bob Sansom. „Vepřový kotlety – nic se nevyrovná grilovaným vepřovým kotletám!“

„Ne, chce to hovězí žebírko na kosti,“ nesouhlasil Anthony Mascolo. „Ty růžový a ty zuhelnatělý kousky jsou nejlepší!“

Terry Haines, burzovní analytik na penzi, se zamračil a podíval se na hodinky. „Není sakra trošku moc brzo? Kdo si dělá grilovačku v půl devátý? Myslím si, že občerstvení v polovině hřiště takhle brzo neotvírá.“

Na začátku desáté jamky se nacházela bouda s občerstvením, která po většinu hezkých dní prodávala párky v rohlíku, sendviče se slaninou a pití.

„Ne,“ potvrdil Anthony Mascolo.

„Doufám, že tam kruci zas někdo nekempuje!“ rozčiloval se Gerry Marsh, advokát v důchodu.

Během léta měli párkrát problémy s dovolenkáři, kteří jim nelegálně kempovali v areálu klubu, ale podařilo se je vystěhovat.

Anthony Mascolo odpálil jako první; ale rozptýlený vůní masa míček jen líznul a poslal ho dost doprava, do hustého shluku stromů a křovisek, kde byla jen malá šance na to, že se tam míček podaří najít, natož aby se s ním z toho místa dalo pokračovat ve hře.

Čekal, až odpálí i ostatní, pak zahrál náhradním míčkem, znovu ho líznul, ale tentokrát to nebylo tak zlé. Míček se kutálel a zastavil se pár metrů od živého plotu a stromů.

„Zatraceně!“ zamumlal, pak vykročil a jeho elektrický vozík se sám pohyboval před ním. Jeho společníci, kterým se všem podařily slušné údery, při nichž míčky přistály v herním poli, vyrazili směrem k němu, aby mu pomohli míček hledat.

Mascolo, jenž ze svého vaku vytáhl speciální hůl, konkrétně „železo“ číslo 8, vstoupil do mlází, hledal cestu skrz shluk usychajících kopřiv a s nadějí se díval, jestli někde nezahlédne záblesk bílých dolíčků, které by mohly být jeho míčkem. Vůně grilovaného vepřového tady byla ještě silnější a to mu nedávalo smysl. Svou golfovou holí zdvihl několik šlahounů ostružiníku a odstranil je tak z cesty. Přitom se snažil vypočítat z dráhy míčku, jak daleko se mohl dostat – a do čeho mohl narazit a odrazit se. Pak, ke svému zármutku, uviděl na protější straně hluboký příkop.

Určitě bude mít smůlu a ten míček se skutálel právě tam. Odtamtud ho nedostane a bude muset dál hrát svým náhradním, což znamenalo, že jeho příští úder se bude počítat už jako čtvrtý. Bez šance, že by téhle jamky dosáhl na normální počet úderů.

„Z tý vůně fakt dostávám hlad!“ pronesl Bob Sansom, „nesnídal jsem, protože se snažím hubnout – a teď už mám hlad jako vlk! Začínám mít halucinace a cítím vepřovou pečeni a křupavou kůžičku!“

„Naštěstí pro tebe mám v tašce sklenici jablečný omáčky!“ zavtipkoval Gerry Marsh.

„A já zase masovou šťávu a brambory!“ přidal se Terry Haines.

Anthony Mascolo se prosekal hustým ostružiním až na kraj příkopu a podíval se do něj. Smutně při tom očekával, že na dně uvidí ležet svůj míček, pravděpodobně napůl ponořený do bahnité vody.

Místo toho uviděl něco jiného.

„Ach, můj bože!“ zvolal.

Gerry Marsh se k němu připojil a také pohlédl dolů. Když spatřil, nač se jeho společník dívá, jeho pleť ztratila barvu tak, že byla bílá jako stěna, a o pár chvil později vyzvrátil snídani na své dvoubarevné golfové boty.

„Ježíšmarja,“ pronesl Terry Haines, couval, třásl se a jeho obličej rovněž ztrácel barvu. „Ach, bože.“

Když Anthony Mascolo vytahoval z golfového vaku svůj mobilní telefon, pomyslel si v důsledku toho zvráceného fungování lidského mozku, k němuž někdy dochází: No, co? Dneska té hry tady budeme muset nechat, a já si proto nemusím dělat starosti kvůli téhle jamce, kterou jsem tak zpackal“ Když mu konečně došla plná hrůza toho, na co se dívá, a když ho zasáhl zápach zvratků Gerryho Marshe, ještě chvíli civěl, ochromen a do morku kosti otřesen, a pak couval pryč, neschopen se dívat dál.

Jakýsi odlidštělý hlas pronesl. „Tísňová linka, jakou složku chcete?“

Vycházel z jeho telefonu.

Nevěděl, jakou složku. Vážně nevěděl. „Hasiče,“ odpověděl. „Záchranku. Policii.“

Telefon mu vyklouzl z rukou do podrostu a on se odvrátil. Točila se mu hlava. Měl závrať. Sevřel tenký kmínek stromu, aby neupadl.

Kapitola 9

Čtvrtek 24. října, ráno

Detektiv-superintendent Roy Grace seděl ve své kanceláři v druhém patře budovy zvané Sussex House, kde sídlilo oddělení násilné kriminality a vyšetřování a brightonské ústředí skupiny pro vyšetřování závažných zločinů pro hrabství Surrey a Sussex. Usrkával zbytek hodinu staré kávy, která se nyní nacházela někde mezi vlažnou a odraženou. Na desce jeho stolu leželo několik hromad papírů, jimiž se stejně jako asi šedesáti e-maily v jeho příchozí poště od sedmi hodin ráno propracovával a užíval k tomu svůj unavený a popletený mozek, sužovaný syndromem zvaným baby brain, který se vyskytuje u novopečených rodičů.

Jeho syn Noe, kterému byly nyní skoro čtyři měsíce, neposkytoval jemu ani jeho milované Cleo v noci moc klidu. Ale Graceovi to nevadilo, byl zaplavený radostí z toho, že se stal otcem. I když jedna noc nepřerušovaného spánku by byla hezká, pomyslel si – a brzy, doufal, bude mít hned čtyři!

Příští týden v sobotu, jen za deset dní, se on a Cleo budou brát. Svou svatbu, která byla nakonec odložena kvůli právním obtížím při prohlašování Graceovy dávno zmizelé manželky Sandy za mrtvou, původně plánovali ve venkovském kostele ve vsi, kde žili Cleini rodiče. Nakonec se ale rozhodli pro hezký kostel v Rottingdeanu, pobřežní vesnici spojené s východním výběžkem Brightonu, protože oběma se líbil vikář otec Martin, s nímž se již setkali při různých příležitostech souvisejících s jejich prací.

Následující pondělí zamíří na krátkou svatební cestu. Její cíl měl být pro Cleo překvapením – čtyři noci v Benátkách. Několikrát se v minulosti zmínila o tom, jak moc by tam chtěla jet. Tolik se na tu dobu s ní těšil, i když věděl, jak moc mu bude chybět Noe – nedostatek spánku ale nikoli.

Navzdory intenzivní lásce ke Cleo však na jeho radost maličko dopadal temný stín. Sandy. Nedokázal uniknout pocitu viny, který ho i nadále pronásledoval; strachu, že zatímco on pokračuje ve svém životě a je šťastnější, než kdy býval, Sandy možná někde trpí v rukou nějakého maniaka, který se jí zmocnil a někde ji vězní – anebo že možná zemřela a při smrti strašně trpěla. Ze všech sil se snažil odsunout ty myšlenky stranou a připomínat si, že v uplynulém desetiletí udělal vše, co bylo v lidských silách, aby ji našel. Obrátil svou pozornost zpátky ke své pracovní zátěži.

Jedna hromada papíru před ním, ta nejmenší a nejméně naléhavá, měla na vrchu žlutý samolepicí lísteček se slovem, které bylo napsáno rukopisem nové sekretářky nejvyššího vedení. Ragby. Byl prezidentem a sekretářem policejního ragbyového týmu a potřeboval vyřešit několik nadcházejících sportovních akcí. Další hromada, rovněž se žlutým samolepicím lístečkem, obsahovala seznam dotazů a žádostí od Nicoly Roigardové, nedávno jmenované komisařky pro policejní práci a boj s kriminalitou v hrabství Sussex. Kromě toho, že byl Grace v hrabství druhým nejvyšším detektivem v oblasti vražd, byl rovněž zodpovědný za pokračující práci na mnoha sussexských „vychladlých případech“ a jejich opětovném otvírání a musel komisařku pravidelně informovat o aktuálním vývoji. Jednání s ní bylo příjemné, ale byla chytrá a nedala se jen tak opít rohlíkem.

Třetí a nejnaléhavější balík – a zároveň největší – tvořily písemnosti, které musel s pomocí finanční vyšetřovatelky Emily Gaylorové, někdejší pracovnice trestněprávního oddělení, připravit k soudnímu líčení s pachateli jeho posledního případu, operace Platýs, ošklivého vloupání v Brightonu v letošním roce, při němž došlo ke svázání oběti, jež následkem toho zemřela.

Elektronický poznámkový blok v jeho iPhonu umožňoval vytvářet seznam úkolů, které je třeba udělat. Momentálně obsahoval ale tento seznam „náhradníky“ na svatbu. Počet hostů na jejich svatbě byl omezený, takže pokaždé, když někdo odmítl, byl Grace schopen dodat někoho dalšího z tohoto pořadníku. Existovalo tolik lidí, které by rád požádal, aby na svatbu přišli, že mu to opravdu dělalo starosti. To, co mělo být veselou událostí, se pro něj měnilo v jednu velkou bolest hlavy.

Ale jedna věc, na kterou se těšil, byla večerní partička pokeru, kterou si uplynulých patnáct let dopřával po většinu čtvrtečních večerů se skupinou přátel, z nichž někteří byli jeho kolegy od policie. Tentokrát měl být hostitelem hry právě on a Cleo pilně připravovala občerstvení a vařila kohouta na víně, jídlo, které si vždycky dávali v polovině karetního večera.

Načasování pokerového večera ale bylo obzvláště špatné, neboť tento týden byl Grace tím z vyšších vyšetřovatelů, který držel pohotovost, a upřímně doufal, že žádná ze třinácti vražd, k nimž ročně v průměru dochází v hrabství Sussex, se neodehraje právě dnes a nezmaří jeho plány.

Vyřešil korespondenci ragbyového klubu a pak se přesunul do maličké kuchyňky, kde se nacházela lednice a něco málo ze základního kuchyňského vybavení, aby si udělal další kafe. Když se voda v konvici začala vařit, zazvonil mu mobil.

„Roy Grace,“ ohlásil se. Okamžitě ke svému zděšení poznal hlas Andyho Killa, operačního důstojníka 1 ve službě.

Nebyla to žádná dobrá zpráva. Takovéto telefonáty totiž nikdy dobrými zprávami nebyly.

Kapitola10

Čtvrtek 24. října, ráno

„Jsi v pořádku, Red?“

Ne, jsem naprosto v nepořádku, pomyslela si. Ale to její šéf Geoff Brady v realitní agentuře Mishon Mackay, kde pracovala, nechtěl slyšet. Pořád ani slovo od Karla.

Hajzle.

Ty naprostý hajzle.

Proč jsi mi lhal?

Zdvihla oči od popisu nemovitosti před sebou, který měla za úkol vytvořit. Byl to nový objekt na prodej a podle jejího názoru strašná malá nemovitost. Maličký, samostatný rodinný domek, zastíněný vedlejším průmyslovým objektem, na rušném kopci s nekonečnými proudy vozidel ve dne v noci. Čelem byl domek otočený do silnice, před sebou neměl žádný prostor k parkování a za sebou jen zadní dvorek bez slunce, kde by se dal tak maximálně trénovat chromý pískomil. „Jsem v pohodě,“ odpověděla.

Geoff Brady se usmál. Vždycky se usmíval. Bylo mu pětačtyřicet, byl vždy jako ze škatulky, měl irský akcent a vyzařovalo z něj kouzlo osobnosti. Kdyby mu řekli, že zítra nastane konec světa, pořád by se usmíval a stále by se snažil prodat někomu nějakou nemovitost. „Máš na obličeji ztrápený výraz,“ poznamenal.

„Je mi dobře.“

Pohlédl na to, co napsala na monitoru počítače.

Dobový hezoučký samostatný venkovský domek pět minut chůze od hoveského nádraží, blízko rekreační oblasti a veškerého vybavení tolik vyhledávané čtvrti kolem Church Road. Tato dobová nemovitost, která potřebuje jistou modernizaci, obsahuje dvě místnosti v přízemí, samostatnou kuchyň a šatnu a dvě ložnice v patře se samostatnou koupelnou, vše v náležitých rozměrech. Ojedinělá příležitost získat nemovitost v centru města.

„Mhm,“ pronesl zamyšleně. „Uveď tam, že je to kousek na autobus.“

Je, pomyslela si. Zastávka autobusů byla skoro před domem, byla tak blízko, že kvůli motorům autobusů se každá místnost otřásala. „Určitě, dobrá myšlenka.“

„Okouzlující,“ pronesl. „Lidem se tohle slovo vždycky líbí. Máš tam dvakrát dobový. Změň to první na okouzlující.“

„Okouzlující hezoučký samostatný venkovský domek?“

„Ano,“ souhlasil. „Líbí se mi to. Pěkně to zní. A co fotografie?“

Klikla, aby je ukázala, cítila se hrdá na své umění práce s fotoaparátem. Brady se na ně zahleděl. „Ty jsou strašné – kdo to fotil?“

„Já,“ odpověděla trošku schlíple.

Začal ukazovat. „Podívej, na téhle je zdvižené prkýnko na záchodě! Na odkapávači zase stojí lahev nějakého čisticího prostředku. Všude v té ložnici jsou rozházené šaty. Takovéhle fotografie nemůžeš připojovat k popisu nemovitosti. Ten objekt musí vypadat naprosto bezvadně.“

„Omlouvám se,“ řekla.

„Naučíš se to. Ale tyhle budeš muset přefotit. Kolik máme dneska prohlídek, Red?“

„Zatím dvanáct,“ odpověděla. „Pracuju na dalších.“

Přikývl. Denním cílem bylo patnáct prohlídek na každého realitního vyjednavače. „Dobře,“ řekl a pokračoval dál.

Velká, zdmi nerozčleněná kancelářská prostora byla tónovaná do bíla a částečně oddělená od přední části nízkou zídkou. Nad zaměstnanci byly připevněny obří hodiny, jako kdyby jim měly připomínat, aby nikdy neplýtvali časem. Na jedné stěně visela bílá psací tabule s mřížkou, nad níž byl tlustou modrou fixou vytvořen nadpis: Zbývá 164 000 liber! ODPOČÍTÁVÁNÍ ZAČÍNÁ. Byl to cíl v podobě zbývající částky provize, kterého se tato pobočka realitního řetězce měla pokusit do konce roku dosáhnout. Vlevo se nacházel seznam nemovitostí s cenami, jež začínaly na částce 165 000 liber a stoupaly až na 3 500 000 liber s vedle uvedenými dosavadními počty prohlídek.

Všichni vyjednavači dodržovali předepsané zásady oblékání – muži v oblecích, kravatách a světlých košilích, ženy v konzervativním oděvu a takových botách, které byly vhodné pro ustavičné vystupování a sestupování po schodištích. Bylo pořád ještě brzy; právě měli za sebou ranní poradu a teď se každý pomalu pouštěl do pracovních záležitostí dnešního dne. V kanceláři to vonělo kombinací kávy a celé škály kolínských, vod po holení, toaletních vod a parfémů. Venku začínala utichat dopravní špička. Bylo 9.30.

Pobočka měla celkem devítičlenný tým a firmě se dařilo dobře. Red tady ale byla relativním nováčkem, poté co strávila uplynulých dvanáct let vykonáváním různých sekretářských prací, než našla své pravé místo. Pořád se teprve učila. Oknem, pokud seděla vzpřímeně, viděla na široké a rušné nákupní centrum na Church Road v Hoveu a přes silnici pak na supermarket Tesco.

Zívla. Oči měla červené od toho, jak v noci skoro nespala a čekala na zazvonění telefonu. Nebo na zaklepání na dveře. Věděla, že si odmítá připustit, že by si s ní Karl domluvil rande a pak se na ni vykašlal. Že by jí dal kopačky. To by bylo pro něj netypické, anebo si to aspoň myslela.

Opravdu si myslela, že Karl je jiný. Na rozdíl od toho trouby Dominika a pak Bryce, který se snažil si ji přivlastnit tak, že se to stávalo posedlostí, se Karl zdál být tak příjemný a normální. Vždycky se jí ptal, jaký byl její den, co dělala, a přišlo jí, že rád poslouchá vyprávění o nemovitostech, které Red ukazovala klientům. Bryce zajímalo jenom to, aby mohl vyprávět o svém dni. A někdy na ní zkoušel nějaký nový kouzelnický trik, na němž pracoval. Pak se většinou rozčílil a nadával jí kvůli sebemenším věcem.

Chlapi byli odpad, odpad, naprostý odpad.

Už si dokonce dovolila přemýšlet o tom, že ona a Karl by mohli mít společnou budoucnost. Byl to první muž z těch, které potkala, u něhož si dokázala představit, že by s ním měla dítě. Z toho, jak mluvil o svých dětech, se zdálo, že je báječným otcem. Aspoň si to až do včerejška myslela.

Ale ne potom, co se na ni vykašlal.

Pročítala popis té nemovitosti a pak tam přidala to slovo, které její šéf navrhl. Okouzlující hezoučký malý samostatný venkovský domek.

Pocítila bolest u srdce. Navzdory svému hněvu a zklamání jí Karl chyběl. Sakra. Odpinkla mu textovku.

Co se stalo? Čekala jsem celou noc. Jsi v pořádku?

Pak mu pro jistotu napsala taky e-mail.

Karle, mám o tebe opravdu starost. Jsi v pořádku? Pokud jsi mi dal kopačky, dej mi to aspoň vědět.

Za deset minut znovu vytočila jeho číslo a opět spadla do hlasové schránky. Nechala ještě jeden vzkaz. „Karle, tady je Red, prosím, zavolej mi.“

Pak ztuhla.

Bryce stál venku, v mikině s kapucí, a civěl dovnitř.

Civěl na ni.

Za okamžik byl pryč.

Vylétla od stolu, běžela ke vchodovým dveřím a ven na chodník. Kolem přeburácel autobus, následovaný zásobovacím náklaďákem. Rozhlížela se, viděla jiné nakupující, ale nikde ani stopa po Bryceovi. Měl výrazný, namyšlený způsob chůze, jako kdyby mu patřil chodník, díky čemuž ho vždycky snadno rozpoznala v davu. Asi sto metrů od ní nalevo náhle zastavil u obrubníku taxík v barvách společnosti Streamline.

Není v něm?

Anebo si to všechno jen představovala?

Ne, byla si jistá, že ne. Byl chytrý, nosil mikinu s kapucí, aby ho s jistotou nepoznala. Ale chytrý byl vždycky. Kdyby jen používal svůj mozek k něčemu konstruktivnímu, místo toho, aby jen vymýšlel nekonečné – někdy vynalézavé – způsoby, jak jí udělat ze života peklo, mohl by se sám stát šťastnějším člověkem.

Ale jak řekl její otec, advokát na penzi, někdo jako Bryce se nikdy nezmění. Což znamenalo, že ona bude muset strávit zbytek života pohledy přes rameno.

Anebo ven okny.

Kapitola 11

Čtvrtek 24. října, v poledne

Bryce Laurent zívl. Byl tak vzrušený úspěšnými aktivitami včerejší noci, že skoro nezamhouřil oko a jeho ranní směna tady v kuchyni, kde momentálně pral prádlo, začala v 5.00. Nepotřeboval peníze a nesnášel tu práci, ale dělal ji z velmi určitého důvodu. Byla to práce fyzická, práce v horku a zápach a chemikálie taky nebyly příjemné. Několikrát od doby, co tady nastoupil, přišel domů a z výparů ho pálilo v krku a bolela hlava.

Ale nebude to trvat už moc dlouho, pokud všechno půjde podle jeho plánu. A on měl všechny důvody věřit, že všechno podle plánu půjde. V dílně to několikrát trénoval, simuloval tytéž podmínky a na dnešek byl připravený s úzkostlivou péči. Hodně se na to těšil.

Ta myšlenka způsobila, že se usmál, a to od jisté doby moc často nedělal…

Škubnul sebou.

Někdy bylo moc bolestné na to myslet. V mysli si vlastní život rozčlenil na tři odlišné segmenty. Roky, kdy se s odstupem času zdálo, že jen chodil jako náměsíčný, až nakonec potkal Red. Pak s Red ožil, opravdu ožil. Byla to ta nejintenzivnější, nejmagičtější a nejvíce vzrušující doba vůbec. A teď ten bezbarvý, zlostný položivot. Ta nesnesitelná část života – život po Red. Koncovka. Závěrečné týdny jejího života a života jeho.

Musel dát jí a jejím rodičům pořádně za vyučenou, než to pro ně všechno skončí. Než ona bude připravená říct ta slova, která chtěl nyní tolik slyšet. Poslední slova, která kdy pronese.

Omlouvám se.

Kapitola 12

Čtvrtek 24. října, v poledne

Hasičské auto, dvě policejní auta a vůz zdravotnické záchranné služby byly zaparkované na trávě třetího herního pole Golfového klubu Haywards Heath.

Roy Grace zavolal vysílačkou detektiva-inspektora Paula Hazeldinea, který si vyžádal jeho přítomnost, a v doprovodu nově povýšeného detektiva-inspektora Glenna Bransona pěšky následoval rozrušeného sekretáře golfového klubu. Před sebou viděl kus modro-bílé policejní pásky, vymezující místo činu, jež se třepotala ve větru. U ní stál uniformovaný místní pomocný policejní strážník, jenž místo činu hlídal, a vedle se nacházel malý převlékací stan ohledavačů místa činu. Objevila se vysoká postava detektiva-inspektora Hazeldinea v ochranném obleku, sehnula se a pásku podlezla.

Zápach spáleného lidského masa si s mozkem člověka pohrává, pomyslel si Roy Grace. Připomíná vám to pečené vepřové, z čehož máte pocit hladu, dokud neuvidíte lidskou mrtvolu. Pak se vám to v mozku převrátí naruby a začnete se z té strašné představy cítit provinile. Ale pořád pociťujete hlad.

Minuli skupinu golfistů, kteří se svými vaky a vozíky stáli u budovy klubu, a Grace slyšel jakýsi rozhořčený hlas.

„Podívejte se na ty strašný koleje! To musí jezdit po fairwayi? Co když tam dopadne míček? A kdy nám sakra dovolí vrátit se na hřiště?“

Grace, jenž odolával pokušení otočit se a říct tomu muži, co si o tom všem myslí, přešel k detektivu-inspektoru Hazeldineovi. Ten se s nimi přivítal s pochmurným výrazem a vybídl je, aby přidali do kroku.

Hazeldine byl velkoměstsky pohledný a normálně měl neodolatelně veselé chování. Roy Grace s ním kdysi tvořil posádku výjezdového vozu v Brightonu, když ještě byli uniformovaní policisté.

„Rád tě vidím, Royi, a díky, že jsi přijel.“

„Taky tě rád vidím, Paule.“

Hazeldine si stáhl rukavici a podal si s oběma muži ruku.

„Tak co tu máme?“

„Jedno tělo. Silně ohořelé. A poblíž kanystr s benzinem. Prohledáváme bezprostřední okolí.“

„Máme jméno?“ zeptal se Grace.

„Ne, ještě ne.“

Grace a Branson vešli do stanu, posadili se na plastové židličky a vsoukali se do ochranných oděvů a návleků na boty.

Branson několikrát popotáhl. „Dlouhý prase,“ pronesl.

„Dlouhý prase?“ zopakoval Grace.

„Ty nevíš, co je to dlouhý prase?“

„Ne.“

„Chceš říct, že jednou vím něco, co nevíš ty?“ zazubil se.

„Co to je?“

Branson zavrtěl hlavou. „Takhle kanibalové z Papuy Nové Guiney říkají bělochům. Podle všeho chutnají jako vepřový.“

„Díky moc. A jak chutnáte vy?“

„Černochy nejedí.“

Dvojice se zapsala do protokolu, který držel hlídač místa činu, a pak podlezla modro-bílou policejní pásku, jež místo činu vymezovala. Potom oba následovali detektiva-inspektora Hazeldinea po trase, kterou vyznačovala další páska, a pak skrz ostružiní na okraj příkopu.

A podívali se dolů.

„Do prdele!“ pronesl Glenn Branson.

Roy Grace neříkal nic a vstřebával tu čirou hrůzu, na niž se díval.

„Viděl jsi někdy Noční můru v Elm Street?“ zeptal se Branson trochu neuctivě.

Grace věděl, jak to myslí. To, co leželo v příkopě, připomínalo rekvizitu z nějakého hororového filmu.

Tolik si přál, aby to byla rekvizita.

Tělo leželo v bahně, všude kolem spálený podrost, pěsti mu trčely do vzduchu, jako kdyby chtělo udeřit nějakého neviditelného protivníka

Se zčernalou kůží, lebkou bez vlasů a prázdnými očními důlky vypadalo jako hrůzná moderní skulptura, kterou ukradli z nějaké galerie.

Až na ten pach pečeného masa. A kanystr od benzinu poblíž.

Royi Graceovi začala do hrdla stoupat žluč a on udělal krok zpátky. Při pohledu na mrtvolu nezvracel od své první pitvy, které se zúčastnil jako nezkušený policejní konstábl v Patologickém ústavu Brightonu a Hoveu. Stalo se to ve chvíli, kdy patolog uchopil rotační pásovou pilu, rozdrtil jejími zuby lebku zesnulého, který ležel na ocelovém stole, přesekal oční nervy dranžírovacím nožem značky Sabatier a vyjmul mozek.

Udělal tehdy to, co více než polovina policistů, kteří se účastní své první pitvy. Získal jasně zelenou barvu a vyvrávoral z místnosti. Po šálku silně slazeného čaje a celozrnném sucharu znovu nabyl klid a zhlédl zbytek pitvy. Ale ten večer, když přišel domů, obrátil do sebe tři whisky za sebou, a když se pak domů vrátila jeho manželka Sandy, díval se na ni rentgenovýma očima a viděl její stočená střeva stejně jako ostatní vnitřní orgány. A trvalo dobré dva týdny, než se s ní dokázal zase milovat.

V následujících letech to překonal. Ale pořád existovaly jisté oběti vražd, které na něj doléhaly. Jako například pozůstatky muže ve shořelém autě na návsi v Ditchlingu – oběť zločinu motivovaného nenávistí ke gayům. Zjistil tehdy, že je opravdu těžké vyrovnat se s vědomím, že ta zkroucená, zuhelnatělá bezvlasá skulptura kdysi byla živou lidskou bytostí.

Jako teď tenhle člověk dole pod ním.

Grace upřeně hleděl na jeden detail, na velké náramkové hodinky, zuhelnatělé a roztavené k nepoznání. Soustředil se na tento neživý předmět, aby se tak vyhnul pohledu na samotné tělo, a pak se obrátil k Hazeldineovi. „Kdo ho našel?“ zeptal se.

„Několik členů klubu, kteří hráli golf, Royi.“

Grace se před několika lety taky pustil do golfu, ale nepřipadal mu snadný. Sandy nelibě nesla množství času, které mu golf zabíral navrch k dlouhým hodinám, jež trávil v práci. A aby byl k ní spravedlivý, musel souhlasit a golfu zanechat. Přitom neochotně dospěl k závěru, že to není hra pro něj. „Kde jsou?“

„V budově klubu. Požádal jsem je, aby tam počkali. Nemají z toho moc radost.“

„Ta osoba v příkopě taky ne,“ odvětil Grace suše. Vzdoroval pokušení slézt dolů a podívat se z větší blízkosti, ale nechtěl víc kontaminovat místo činu. A to, co viděl, navíc jen potvrzovalo to, co mu bylo řečeno.

Hazeldineova vysílačka zapraskala. Hazeldine do ní chvíli mluvil a pak se obrátil k Royi Graceovi. „Vypadá to, že o necelý kilometr dál se našlo na silnici auto, které může být spojené s obětí, i když identifikace ještě neproběhla.“

„Ano?“

„Podle všeho jsou v zapalování klíčky a je tam dopis sebevraha na rozloučenou. U auta je vedoucí výjezdovky David Green,“ informoval ho Hazeldine. „Momentálně auto prohlíží. Claire Dennisová z výjezdovky se krátce dívala na tělo, ale nenašla nic, co by naznačovala cizí zavinění. V kanystru zbyl ještě nějaký benzin a na cestě je tým pátračů, kteří zkusí najít zápalku nebo zapalovač.“

Grace zavrtěl hlavou. „Prokristapána, vždyť je to strašný způsob. Doufám, že kdybych to chtěl skoncovat, měl bych snad tolik duchapřítomnosti, že bych si vybral nějakou míň strašnou smrt.“

Hazeldine pokýval hlavou. A Glenn Branson taky.

Celou dobu pracoval Graceův mozek na plné obrátky. Sebevražda? Někdo mu kdysi řekl, že nejlepší způsob, jak se zabít, jsou barbituráty. Člověk odchází z tohohle světa a cítí se příjemně omámený.

Ale zabití sebe sama v bahnitém příkopu?

Jak mučivé by to bylo? Blbost.

Odvrátil se a řekl detektivu-inspektoru Hazeldineovi: „Pojďme se podívat na to auto.“

Grace a Branson následovali detektiva-inspektora po síti stezek, minuli ceduli s nápisem vozíky tudy, prošli přes lesní mýtinu a dostali se až na úzkou venkovskou silničku. Na travnaté krajnici bylo zaparkované Audi v provedení kombi, obehnané modro-bílou policejní páskou, a vepředu ho hlídal uniformovaný policejní strážník. Dveře kufru byly otevřené a osoba v ochranném oděvu pečlivě zkoumala obsah zadní části auta. Další člen výjezdovky fotil vnitřek vozu.

„Jak se vede, Davide?“ zeptal se detektiv-inspektor Hazeldine.

Šéf výjezdové skupiny se otočil, a když spatřil Roye Grace, sundal si kapuci. „Ahoj, Royi!“ pronesl s širokým úsměvem. „Nevěděl jsem, že jsi golfista! Jaký máš hendikep?“

„Nic pro mě. Párkrát jsem to zkusil, ale moc valně mi to nešlo.“

„Mně taky – a vždycky mě dostanou vodní překážky.“

Grace se na něj sarkasticky usmál. Humor byl tím, co pomáhalo všem policistům vypořádávat se s těmi nejsmutnějšími věcmi. „Tak co máte v autě?“

„Z databáze nám potvrdili majitele auta. Jistý doktor Karl Murphy. Trvalé bydliště v Brightonu. Vzadu je golfový vak a boty. A na předním sedadle dopis na rozloučenou. Strašnej rukopis, ale doktory přenechávám tobě.“ Šel dopředu, otevřel dveře na straně řidiče a ukázal.

Roy Grace spatřil dopis v igelitovém sáčku na předměty doličné, jenž ležel na předním sedadle. Natáhl si rukavice, které si vyndal z kapsy, uchopil sáček a dopis zkoumal. Byl napsaný na linkovaném papíru, vytrženém z něčeho, co vypadalo jako kroužkový blok.

Je mi to tak líto. Moje závět je u jejího vykonavatele, advokátky Maud Opfer z advokátní kanceláře Opfer, Dexter a spol. Život od smrti Ingrid už nemá smysl. Chci s ní být zase spojený. Prosím, povězte Daneovi a Benovi, že je miluju a budu navždy milovat a že jejich taťka se odešel starat o mamku. Oba vás tolik miluju. Jednou, až budete starší, najdete doufám ve svých srdcích schopnost mi odpustit. A k tomu XX jako výraz polibků.

Grace cítil, jak mu vlhnou oči. Nedopadne takhle někdy on? Kdyby se něco stalo Cleo, nedostal by Noe jednoho dne dopis, který by mu říkal, že ho jeho taťka opustil?

Bůh chraň.

Četl si to ještě jednou a mračil se. Pak dopis položil zpátky na sedačku, vytáhl telefon, vyfotil si ho a použil rovněž skenovací aplikaci.

Pak se obrátil zpátky k detektivu-inspektoru Hazeldineovi. „V tuhle chvíli se opravdu zdá, že je to sebevražda, a ne něco pro nás. Ale chtěl bych nechat ten dopis otestovat na otisky prstů. Okopírujte ho a originál pošlete do laboratoře v Sussex House. Nechám vám tu detektiva-inspektora Bransona a pošlu sem ještě někoho ze závažných zločinů, aby mu pomohli s výslechy svědků. Mám ale pocit, že to není případ pro kriminálku a že se s tím dokážete vypořádat místně. Ale chtěl bych, abyste odvezli to auto a zajistili ho pro případ, že bychom potřebovali jeho důkladnější kriminalistické ohledání, až budeme mít výsledky pitvy.“

„Vážím si toho, že jsi sem přijel, Royi. A rád jsem tě zase viděl. Měli bychom zajít na pivko a povídat si tom, co je novýho.“

„To zní jako dobrý plán,“ odvětil. Pociťoval úlevu. Kdyby se z toho vyklubalo vyšetřování vraždy, musel by dneska večer zrušit tu partičku pokeru s kamarády u sebe doma, což by znamenalo, že by musel několik následujících dní jíst kohouta na víně, kterého připravila Cleo.

Díky bohu, pomyslel si drobet neuctivě, že se nerozhodla předložit jeho pokerovým kamarádům pečené vepřové.

Zároveň ho ale něco trápilo.

Než opustil místo činu, nechal Davea Greena zběžně ohledat tělo, což mělo za následek objev ohořelého mobilního telefonu, který poté nechal poslat na analýzu policejním specialistům na nejmodernější technologie.

Hluboce zamyšlený Roy Grace mířil zpátky do Sussex House a na místě činu nechával své kolegy. Něco ho ale trápilo ohledně toho dopisu na rozloučenou, jenomže nedokázal přesně pojmenovat, co to je.

Kapitola 13

Čtvrtek 24. října, v poledne

„Vezmi si kartu,“ pronesl Matt Wainwright, protože věděl, že potřebuje trénovat. „Jakoukoli kartu, která se ti líbí! Neukazuj mi ji!“ Pak jedním rychlým pohybem rozprostřel celý balíček karet a nabídl je Bobbiemu Bhogalovi, jednomu z jeho kolegů hasičů ve výjezdové jednotce požární stanice ve Worthingu

„Zapamatuj si ji, ano?“

Bhogal přikývl.

„Teď ji dej zpátky!“

Bhogal ji zastrčil zpátky.

V okamžiku Wainwright jedním rychlým pohybem proměnil vějíř karet zpátky v úhledný balíček. „Dobře, dobře. Teď mi zaťukej na ten balíček, ano?“

Bhogal seshora zaťukal na balíček.

Za pár chvil z balíčku vyskočila jedna karta, párkrát se otočila ve vzduchu a přistála na podlaze lícní stranou dolů.

„Počkej! Nedotýkej se jí! Řekni nám všem, jakou kartu sis vybral, Bobbie.“

„Srdcovou královnu.“

„Otoč ji!“

Bobbie se naklonil dopředu a kartu otočil. Byla to křížová trojka.

Všech deset hasičů v místnosti se zasmálo. „Asi jsi něco zpackal, Matte!“ okomentoval to Darren Wickens, velitel výjezdové jednotky.

„Opravdu?“

„Jestli nemáš úplně mrtvý mozek, pak tady Bobbie si vybral srdcovou královnu. A tohle je křížová trojka. Pokud nejseš slepý!“

Další zaburácení smíchu.

„Zaťukej na ten balíček ještě jednou, Bobbie!“ vyzval ho Matt.

Bobbie Bhogal mu vyhověl. Další karta vylétla z balíčku, ve vzduchu se otočila a přistála na podlaze lícní stranou dolů.

„Otoč ji.“

Bobbie Bhogal sáhl dolů, pak kartu zdvihl a všem ji ukázal. Pikový spodek.

„Ty jseš kouzelník úplně na hovno, Matte!“ prohlásil další kolega.

„Nemáš nějaký jiný triky?“ zeptal se jiný. „Udělej ten, cos nám ukazoval minulý týden, kdy jsme si všichni museli pamatovat tři karty!“

Wainwright chvíli nic neříkal a pak se obrátil k Bobbiemu Bhogalovi. „Co máš v kapse?“

„Cigarety.“

„Ještě něco?“

Bhogal poplácal svou náprsní kapsu. „Jo, svou peněženku.“

„Otevři ji.“

„A dávej pozor!“ zakřičel někdo. „Budou vyletovat moli!“

Další zaburácení smíchu.

Bobbie Bhogal vytáhl peněženku a všem ji ukázal.

„Řekni nám, kolik je hodin, Bobbie,“ vyzval ho kouzelník.

Bhogal se podíval na zápěstí. „Sakra! Kde jsou kruci mý hodinky?“

„Můžeš je popsat?“

„Casio, s hnědým koženým páskem.“

Matt Wainwright pozdvihl své zápěstí. Měl na něm hodinky Casio s hnědým páskem. „Mohly by to být tyhle?“

Bobbie Bhogal na ně zlostně civěl, nesnášel, když z něj někdo dělal šaška.

„A teď se, Bobbie, podívej do peněženky. Pověz mi, co vidíš?“

Bhogal z ní vytáhl kartu a vypadal udiveně. Byla to srdcová královna. „Sakra!“ zvolal. „Jak to krucinál děláš, Matte?“

„Když ti to řeknu, budu tě muset zabít!“

Za pár chvil spustila siréna. Na zdi nad nimi se rozblikala tři světla. Jedno signalizovalo, že je potřeba jeden hasičský vůz – pro něco malého, jako byl třeba požár auta. Dvě si žádaly obě posádky ve službě. Tři znamenaly, že je třeba rovněž záložní vozidlo. To se stávalo jen u velkých událostí. Záložní vozidlo bylo obsazeno dobrovolnými hasiči, kteří bydleli a pracovali do čtyř minut jízdy autem či na kole od stanice.

Všichni okamžitě vyskočili na nohy, spěchali z jídelny kolem pohovek a křesel a kolem zřídkakdy užívaného kulečníkového stolu v oddychové místnosti. Velitel výjezdové jednotky, který vyrazil jako první, otevřel dveře ke stropním dvířkům vedoucím k tyči. Pak po ní postupně všichni sklouzávali dolů do nástupní místnosti a vbíhali do ohromné garáže, kde stála požární auta – velké červené bedny na nářadí, jak jim přezdívali. Na začátku směny si všichni umístili své uniformy a boty na přidělené posty před vozidla, přičemž boty byly nastrkané do nohavic, jako se to dělá u dětí.

Za necelou minutu a patnáct vteřin od chvíle, kdy poprvé zazněl alarm, se všichni kromě řidičů, protože ti nemohli řídit ve vysokých botách, převlékli do svých hasičských obleků; garážové dveře vyjely vzhůru a první dva vozy s blikajícími modrými světly a kvílejícími sirénami vyjely na nádvoří před budovou a pak, jakmile došlo k zastavení dopravy, na silnici.

Kapitola 14

Čtvrtek 24. října, odpoledne

„Nezačneme nahoře?“ pronesla Red tak vesele, jak to jen dokázala. Celý den se cítila strašně.

Mladý pár přikývl, oba dva současně.

„Miluju tyhle domy,“ pokračovala Red, když je vedla. „Edwardiáni věděli, jak postavit pořádné domy, které vydrží. A Portland Avenue je tak krásná ulice!“

„A jaké jsou tu školy?“ zeptala se ta značně těhotná žena, když došli na podestu.

„No, oblast New Curch Road je v tomto směru opravdu dobře obsloužená, paní Hoveyová. Je tady několik škol, včetně Deepdene, soukromé mateřské školky, a Školy svatého Kryštofa, která je jen pět minut chůze odtud a má úžasnou pověst.“

Její manžel se kolem sebe rozhlížel s pochybovačným výrazem. „Poněkud malá podesta, Sam,“ podotkl.

„Ach, ano,“ řekla na to Red. „Jde o to, že architekt měl zjevně pocit, že důležitější je velikost pokojů v patře. Začnu tím nejmenším.“ Zatlačením otevřela dveře a čekala, až tam oba vstoupí. „Tohle bude maximálně dokonalý pokojíček pro vaše malé, nemyslíte?“

Byla to příjemná místnost orientovaná na jih, proti boční zdi sousedního domu.

„To ano!“ zvolala těhotná žena. „Rozkošný!“

„Ne moc světla,“ poznamenal její manžel.

Byl to pohledný muž oděný v pěkném pánském obleku. Jeho manželka byla také hezká a měla v sobě jiskru. Red pocítila trochu závisti, když je viděla, jak se drží za ruce, zjevně tolik zamilovaní. Prodali byt, nakupovali tedy za hotovost a tohle bylo v jejich cenových možnostech. Už je viděla, jak si tu zařizují domov, v tomhle dvojdomku se třemi pokoji v patře, jen kousek severně od New Church Road, v klidné obytné čtvrti, která byla poblíž moře a v docházkové vzdálenosti od velké nákupní lokality. Už je viděla, jak tlačí okolními ulicemi kočárek.

Sama mohla šťastně žít v podobném domě. Až do včerejška si mohla představovat, že tam bude bydlet s Karlem a bude čekat jeho dítě. Jak úžasné by to mohlo být? Její rodiče se s Karlem nesetkali, ale ona věděla, že by se jim opravdu líbil. Její matka, životní koučka, měla čich na lidi. Bryce se jí nelíbil od samého začátku, jenomže tehdy jím byla Red naprosto uchvácená a ke všem matčiným slovům hluchá.

S matkou se kvůli Bryceovi strašně chytly a později vinila rodiče z toho, že mohli za jejich rozchod.

Teprve když jí matka ukázala důkazy, byla nucená si uvědomit pravdu. Že všechno o Bryceovi byla lež.

U Karla byla mnohem opatrnější, pokradmu si o něm zjišťovala informace – přičemž se cítila vlezle, ale bezpečně.

„Tak a tohle je opravdu krásná a velká ložnice pro hosty – má vlastní koupelnu,“ vysvětlovala a ohromující ložnici majitelů domu – jednu z hlavních prodejních předností této nemovitosti – si nechávala až nakonec. Otevřela jim dveře.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Chci tvou smrt.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.