Harlan Coben

CHLAPEC Z LESŮ

KALIBR

THE BOY FROM THE WOODS

Copyright © 2020 by Harlan Coben. All rights reserved.

Translation © Markéta Polochová, 2020

ISBN 978-80-242-6812-5

North JerseyGazette

18. dubna 1986

V LESE BYL NALEZEN OPUŠTĚNÝ

„DIVOKÝ CHLAPEC“

Nalezení „skutečného Mauglího“

provází obrovská záhada

WESTVILLE, N. J. –Jeden z nejpodivnějších případů z posledních let se týká šesti- až osmiletého chlapce s divokou kšticí, nalezeného ve státním lese v podhůří Ramapo, kousek od předměstí Westvillu. Chlapec měl údajně sám žít a přežívat v okolních lesích. Ještě podivnější je, že úřady netuší, co je chlapec zač ani jak dlouho v lese přebýval.

„Je jako Mauglí z Knihy džunglí,“ konstatoval westvillský zástupce šerifa Oren Carmichael.

Chlapec se dokáže dorozumět anglicky, nezná své jméno a jako první si ho všimli Don a Leslie Katzovi, výletníci z Cliftonu ve státě New Jersey. „Vraceli jsme se z pikniku, když jsme v křoví uslyšeli nějaký šramot,“ vypověděl pan Katz. „Nejdřív jsem dostal strach, že je to medvěd, ale potom jsme uviděli malého utíkajícího chlapce.“

Správci parku v doprovodu policie našli o tři hodiny později pohublého chlapce v potrhaném oblečení v provizorním tábořišti. „V tuto chvíli nevíme, jak dlouho v lese žil ani jak se tam dostal,“ řekl policejní šéf státu New Jersey Tony Aurigemma. „Hoch si nevzpomíná na rodiče ani na jiné dospělé. Momentálně jsme ve spojení s dalšími policejními složkami a úřady, ale prozatím jsme nenarazili na pohřešované dítě, které by odpovídalo jeho věku a popisu.“

Už v předchozích letech turisté v oblasti hory Ramapo hlásili, že zahlédli „divokého chlapce“ nebo „malého Tarzana“, odpovídajícího popisu nalezeného hocha, většina lidí však tyto zprávy připisovala spíš tradované legendě a nevěnovala jim pozornost.

Výletník z Morristownu ve státě New Jersey James Mignone řekl: „Vypadá to, jako kdyby ho někdo porodil a nechal v divočině.“

„Je to ten nejpodivnější případ nalezence, jaký jsem kdy viděl,“ dodal šéf státu New Jersey Aurigemma. „Netušíme, jestli se tam ten chlapec potloukal několik dní, týdnů, měsíců, nebo snad dokonce let.“

„Pokud by měl někdo jakékoli informace o tomto malém chlapci, ať kontaktuje policejní oddělení ve Westvillu.“

„Někdo přece musí něco vědět,“ řekl zástupce šerifa Carmichael. „Ten kluk se v tom lese přece nezjevil jako mávnutím kouzelného proutku.“

ČÁST PRVNÍ

Kapitola 1

23. dubna 2020

Jak dokáže přežít?

Jak zvládne bez ustání snášet takové utrpení?

Den za dnem. Týden za týdnem. Rok za rokem.

Sedí ve školní hale a pohled upírá před sebe někam do prázdna. Vůbec nemrká. Obličej má jako kámen, jako ztuhlou masku. Nedívá se doleva ani doprava, nehýbe se.

Jenom zírá přímo před sebe.

Kolem sedí její spolužáci včetně Matthewa, ale ona se nepodívá ani na jednoho. S nikým se nebaví, což ale neznamená, že by oni nemluvili na ni. Kluci – Ryan, Crash (no jo, vážně se tak jmenuje), Trevor a Carter – jí nadávají, polohlasem říkají hnusné věci, pošklebují se jí a vysmívají. Taky po ní házejí věci: kancelářské sponky, gumy, soply z nosu. Dávají si do pusy kousky papíru, nasliní je, vyrobí vlhkou kuličku a tou po ní metnou.

A když se jí papír nalepí do vlasů, řehtají se ještě víc.

Ta dívka – jmenuje se Naomi – se ani nehne. Nepokusí se odstranit papírové kuličky z pramenů vlasů. Jenom zírá přímo před sebe. Oči má vyprahlé. Matthew si vzpomíná na dobu před dvěma třemi lety, kdy se jí při ustavičném, vytrvalém, každodenním posměchu oči zalévaly slzami.

Teď už ne.

Matthew se na ni dívá, ale neudělá nic.

Učitelé, dávno slepí k tomu, co se děje, si sotva něčeho všimnou. Jeden z nich sice zavolá: „Tak dobře, Crashi, to už by stačilo,“ ale ani Crash, ani jeho kumpáni si z varování nic nedělají.

A Naomi to přijímá.

Matthew by měl něco podniknout, aby týrání zamezil, ale neudělá nic. Už ne. Jednou to zkusil a nedopadlo to dobře.

Namáhá paměť a snaží se vzpomenout si, kdy to s Naomi začalo jít z kopce. Na základce to byla šťastná dívka. Pořád se usmívala – tak si ji pamatuje. Jasně, nosila obnošené oblečení, vlasy si moc často nemyla a některé holky si z ní kvůli tomu utahovaly, ale jinak bylo všechno v pořádku až do toho osudného dne, kdy se jí ve čtvrté třídě v hodině paní Walshové udělalo hrozně zle a pozvracela se. Vylétlo to z ní jako gejzír. Ohodila linoleum a mokré zvratky dopadly na Kima Rogerse a Taylora Russella. Byl to příšerný, nakyslý zápach, paní Walshová musela vyklidit celou místnost, všechny děti poslat pryč a odvést je na hřiště. Matthew byl jedním z nich. Všichni si zacpávali nos a dělali fůůůja blééé.

A pak už pro Naomi nikdy nic nebylo jako dřív.

Matthew se nad tím často zamýšlel. Necítila se v to ráno dobře? Donutil ji její táta – máma už s nimi v té době nežila – jít do školy? Kdyby Naomi ten den zůstala doma, bylo by dnes všechno jiné? Bylo pro ni to zvracení jako bod zlomu, nebo bylo nevyhnutelné, že se jednoho dne ocitne na téhle mučivé cestě a stane se terčem posměchu všech spolužáků?

Do vlasů se jí nalepí další papírová kulička. Ostatní na ni pořvávají. Halou zní spousta krutých pošklebků.

Naomi tam jenom tak sedí a čeká, až to skončí.

Alespoň pro tuto chvíli, pro dnešek. Snad. Musí přece vědět, že úplně s tím nikdy nepřestanou. Neudělají to dnes. A ani zítra. Trýznění nikdy neutichne nadlouho. Stalo se jejím věrným společníkem.

Jak dokáže přežít?

Některé dny, jako třeba dnes, si jí Matthew všímá a rád by něco udělal.

Jindy – většinou – to nechává být. Ani tehdy ji ostatní pochopitelně nepřestávají šikanovat, ale je to tak častý a běžný jev, že se z něj stal jakýsi hluk v pozadí. Norma. Prostě to přijímáte jako fakt. Přenesete se přes to a jdete dál.

Že by Naomi šikanu taky přijala jako fakt? Stala se vůči chování ostatních imunní? To nevěděl. Ale je ve škole každý den, sedí v poslední lavici ve třídě, v první řadě ve školní hale a sama u stolu v rohu v jídelně.

Až jednoho dne – týden po tomhle shromáždění – tu není. Jednoho dne Naomi zmizí.

A Matthew musí zjistit proč.

Kapitola 2

Hipsterský všeználek řekl: „Ten chlap by měl bez pardonu sedět v lochu.“

Hester Crimsteinová se v živém vysílání chystala ohradit, když v tom periferně uviděla někoho, kdo se výrazně podobal jejímu vnukovi. Těžko říct na sto procent ve všech těch světlech reflektorů, ale ten mladík byl Matthewovi sakra podobný.

„Pane jo, silná slova,“ reagoval moderátor show, kdysi namyšlený studentík, jehož hlavní debatní technikou byl ohromený výraz v obličeji. Ten člověk se tvářil, jako by jeho hosté byli bez výjimky idioti, a vůbec nebral ohledy na to, jestli to, co říkali, dávalo smysl, či nikoli. „Chcete nějak reagovat, Hester?“

Matthewova přítomnost – musel to být on – ji vykolejila. „Hester?“

Tohle nebyla vhodná chvíle nechat myšlenky poletovat bůhvíkde. Soustřeď se.

„Jste hrubý,“ řekla Hester.

„Co prosím?“

„Slyšel jste mě.“ Hester zpražila hipsterského všeználka pohledem. „Hrubý.“

Co tady Matthew dělá?

Ještě nikdy za ní vnuk nepřišel do práce bez ohlášení – do kanceláře, do soudní síně ani do studia.

„Nechtěla byste to trochu rozvést?“ požádal ji vlezlý moderátor.

„Ale jistě,“ odpověděla a dál propichovala všeználka pohledem. „Vy totiž nenávidíte Ameriku.“

„Cože?“

„Vážně,“ pokračovala Hester a vyhodila ruce do vzduchu, „k čemu vůbec soudní systém? Kdo ho potřebuje? Máme přece názor lidu, a to stačí, ne? Žádné soudní procesy, žádná porota, žádný soudce – nechme rozhodovat stádo na Twitteru.“

Všeználek se trochu narovnal. „Nic takového jsem netvrdil.“

„Ale ano, přesně tohle jste řekl.“

„Existují přece důkazy, Hester. Průkazné video.“

„Ach ano, to video.“ Hester zamávala prsty ve vzduchu, jako by hovořila o duchovi. „Takže ještě jednou: nepotřebujeme soudce ani komisi. Vystačíme si s vámi jako samozvaným vůdcem twitterového davu…“

„Ale já nejsem žádný…“

„Tiše, teď mluvím já. Promiňte, zapomněla jsem vaše jméno. V duchu vám říkám hipsterský všeználek, takže můžu vás oslovovat třeba Chade?“ Muž otevřel ústa, ale ona mluvila dál. „Výborně. Prozraďte mi, Chade, jaký by podle vás byl vhodný trest pro mého klienta? Co myslíte? Když už za nás rozhodujete o vině, či nevině, tak co kdybyste rovnou i rozděloval tresty?“

„Jmenuju se“ – muž si na nose posunul hipsterské brýle – „Rick. A všichni jsme ten záznam viděli. Váš klient dal tomu muži pěstí do obličeje.“

„Díky za analýzu. Víte, co by pomohlo, Chade?“

„Jsem Rick.“

„Rick, Chad, vždyť na tom nesejde. Pomohlo by, a skutečně velice, kdybyste vy s tím svým davem dělali všechna rozhodnutí za nás. Spočítejte si jen ten ušetřený čas. Zveřejnili bychom na sociálních sítích video a podle komentářů by se rozhodlo, jestli je ten člověk vinen, nebo nevinen. Stačily by i palce nahoru, nebo dolů. Nepotřebujeme přece žádné svědky, výpovědi ani důkazy. Vystačíme si se soudcem Rickem Chadem.“

Všeználek byl úplně rudý v obličeji. „Všichni jsme viděli, co váš bohatý klient tomu chudákovi provedl.“

Do diskuse se vložil vlezlý moderátor: „Než budeme pokračovat, pusťme si ještě jednou záznam pro ty, kteří právě usedli před televizní obrazovky.“

Hester se chystala zaprotestovat, ale to video už pouštěli tolikrát a ještě ho tolikrát pustí, jejím protestem by se stejně nic nezměnilo, a navíc by jejímu klientovi, bohatému finančnímu poradci jménem Simon Greene, jen ještě přihoršila a on by vypadal vinen ještě víc.

A navíc mohla Hester využít těch několik vteřin, kdy ji nesledovala kamera, a poohlédnout se po Matthewovi.

Virální video – čtyři miliony zhlédnutí a počty narůstaly – natočil jeden turista na iPhone v Central Parku. Bylo vidět, jak Hesteřin klient Simon Greene v na míru šitém obleku a kravatě Hermès se širokým uzlem zaťal ruku v pěst a praštil neupraveného, ošuntělého mladíka, o němž Hester věděla, že se jmenuje Aaron Corval a je to feťák.

Corvalovi tekla z nosu krev.

Ten výjev byl dokonale dickensovský – pan „bohatý a privilegovaný“ dá pěstí „ubohému chlapci z ulice“, který ho navíc nijak neprovokoval. Hester se bleskurychle otočila k Matthewovi a přes oslepující záři světel se mu snažila podívat do očí. Jako právnička se často objevovala v různých televizních debatách i v hlavních zprávách a dvakrát týdně ve večerních hodinách měla „proslulá obhájkyně“ Hester Crimsteinová svůj vlastní pořad s názvem „Crimsteinová o kriminalitě“. Jistě, nebyla to dokonalá aliterace, ale když jste její jméno vyslovili, znělo „Krimstajnová“, ne „Crimsteinová“, takže to v televizní hantýrce docela fungovalo, v programu to vypadalo dobře a produkce s tím nakonec souhlasila.

Její vnuk stál ve stínu mimo proudy světel. Hester si všimla, že si žmoulá dlaně, přesně jako to dělával jeho otec, a srdce se jí sevřelo tak, že na okamžik nemohla popadnout dech. Uvažovala, že by za ním zaběhla a zeptala se ho, co tady dělá, ale video dohrálo a ten hipsterský Rick či Chad měl pěnu u pusy.

„Vidíte?“ vyprskl a trocha slin mu ulpěla na plnovousu. „Je to jasné jako facka. Ten váš zbohatlický klient bezdůvodně napadl bezdomovce.“

„Nevíte přece, co se stalo před začátkem nahrávání.“

„Na tom ale nezáleží.“

„Jistěže na tom záleží. Proto máme justiční systém – aby členové samozvané domobrany, jako vy, nemohli nezodpovědně volat po davovém lynčování nevinného člověka.“

„Tak to prr – o davovém lynčování nepadlo ani slovo.“

„Ale padlo. Vlastně jste ho už odsoudil. Vyjádřil jste přání, aby můj klient, bezúhonný otec tří dětí s čistým trestním rejstříkem, dávno seděl ve vězení. Bez soudního procesu, jen tak. No tak, Chade, vypusťte toho fašouna v sobě ven.“ Hester praštila do desky stolu tak silně, že moderátor leknutím nadskočil, a začala provolávat: „Za-vřít, za-vřít.“

„Vystřihněte to!“

„Za-vřít!“

Skandování se Rickovi dostalo pod kůži. Byl úplně brunátný. „Nic takového jsem přece neřekl. Záměrně a neúměrně přeháníte.“

„Za-vřít!“

„Tak přestaňte už. To přece nikdo neříká.“

Hester to s mimikry uměla. Často je používala v soudní síni, aby nenápadně – a mnohdy docela zásadním způsobem – podkopala věrohodnost žalující strany. S co nejvěrnějším napodobením Rickova hlasu teď doslovně zopakovala jeho předchozí výrok: „Ten chlap by měl bez pardonu sedět v lochu.“

„Rozhodnutí bude samozřejmě na soudu,“ řekl hipster, „ale možná že když se člověk chová takhle a dává lidem pěstí do obličeje za denního světla, zaslouží si potrestat a přijít o zaměstnání.“

„Proč? Protože vy, Zubata_zubarka a Lady_Lada_69 jste to napsali na Twitter? Vůbec tu situaci neznáte. Dokonce ani nevíte, jestli je ta nahrávka pravá.“

Moderátor při její poslední zmínce tázavě zvedl obočí. „Takže vy tvrdíte, že je to padělek?“

„Samozřejmě že by mohl být. Poslechněte, měla jsem jednu klientku. Někdo ve Photoshopu přenesl její vysmátou tvář vedle mrtvé žirafy a tvrdil, že to ona byla ta lovkyně, která ji zastřelila. Udělal to její bývalý manžel, aby se pomstil. Umíte si představit tu vlnu nenávisti a tyranizování, kterou to vyvolalo?“

Ten příběh nebyl pravdivý – Hester si ho vymyslela –, ale mohl by být, a to někdy bohatě stačilo.

„A kde je váš klient Simon Greene teď?“ zeptal se hipster Chad.

„Co to s tím má společného?“

„Doma, že? Propuštěn na kauci.“

„Je to nevinný, slušný, starostlivý muž…“

„A taky bohatý.“

„Takže teď byste se rád zbavil i propouštění na kauci?“

„Bohatý běloch!“

„Poslechněte, Chade, je mi jasné, že jste celý ‚pokrokový‘ a vůbec, o tom svědčí už ten váš plnovous a hipsterská hučka – není to Kangol? –, ale vaše použití rasy a snadných řešení je stejně špatné, jako když se o totéž pokouší druhá strana.“

„Páni, utíkat od tématu s použitím ‚dvou stran‘.“

„Ne, synku, já nemluvím o dvou stranách, takže mě dobře poslouchejte. Vy totiž nechápete, že vy a ti, které nesnášíte… poměrně rychle se stáváte jedním z nich.“

„Zkusme to otočit,“ navrhl Rick. „Kdyby byl Simon Greene chudý černoch a Aaron Corval bohatý běloch…“

„Oba muži jsou běloši. Nedělejte z toho záležitost rasy.“

„Pokaždé je to záležitost rasy, ale dobrá tedy. Kdyby chlápek ve starých hadrech vrazil jednu chlapíkovi v drahém obleku, neobhajovala by ho Hester Crimsteinová a dávno by bručel ve vězení.“

Hmm, pomyslela si Hester. Musela uznat, že na tom, co řekl, něco je.

Moderátor ji vyzval: „Hester?“

Čas se chýlil ke konci, a proto Hester rozhodila ruce a řekla: „Jestliže tady Chad tvrdí, že jsem dobrá obhájkyně, co můžu namítat?“

Ozval se smích.

„A to bylo pro dnešek všechno. Příště se budeme věnovat nejnovějšímu skandálu kolem kontroverzního a bohatého kandidáta na prezidenta Rustyho Eggerse. Je Rusty pragmatik, nebo tyran? A je to skutečně ten nejnebezpečnější muž v celé Americe? Zůstaňte s námi.“

Hester si vytáhla sluchátko z ucha a odepnula mikrofon. Když se zvedla a zamířila přes celé studio k Matthewovi, v televizi už běžela komerční přestávka. Chlapec byl vysoký. Celý otec. Hester znovu bodlo u srdce.

Začala: „Tvoje máma…?“

„Nic jí není,“ odpověděl. „Všichni jsou v pořádku.“

Hester si nemohla pomoct. Roztáhla ruce, a ačkoli tím toho puberťáka nejspíš ponižovala, přitiskla ho k sobě a vřele ho objala. A to měřila necelý metr šedesát a on byl určitě o třicet čísel vyšší než ona. Pořád jasněji viděla ve vnukovi otisk svého syna. Když byl Matthew malý a jeho otec David byl ještě naživu, moc se mu nepodobal, zato teď – postoj, chůze, písmo i vráska na čele… to všechno jí znovu lámalo srdce. Nemělo by, samozřejmě. Mělo by jí to přinášet částečnou útěchu, vidět otisk svého mrtvého syna v tomhle chlapci. Jako by malá Davidova část tu srážku přežila a žila dál. Ale jí se tahle problesknutí ducha mrtvého dostávala pod kůži, dokonce i po těch letech rvala už zahojené rány a Hester přemýšlela, jestli to za tu bolest stojí. Jestli bylo lepší cítit ji, nebo necítit nic.

Ta otázka byla samozřejmě rétorická. Hester neměla na vybranou a jinak by to ani nechtěla. Necítit nic, nebo se přes to jednoho dne „přenést“ by byla ta největší zrada ze všech.

Proto k sobě tiskla svého vnuka a oči měla pevně zavřené. Matthew ji poplácal po zádech, jako by ji chtěl utěšit. „Babičko?“ Takhle jí říkal: babičko. „Jsi v pořádku?“

„Nic mi není.“

Matthew měl tmavší kůži než jeho otec. Jeho matka Laila byla černoška, což dělalo napůl černocha i z Matthewa. Možná spíš Afroameričana, nebo míšence, nebo co přesně to byl. Věk ji sice neomlouval, jenomže Hester, které bylo dost přes sedmdesát, ale všem tvrdila, že v devětašedesáti přestala počítat – jen do toho, řekněte na to téma nějaký vtip, stejně už je všechny slyšela –, připadalo obtížné udržet krok s rychle se měnící terminologií.

„Kde je máma?“ zeptala se Hester.

„Asi v práci.“

„Tak o co jde?“ vyptávala se dál.

„Ve škole je jedna dívka,“ odpověděl Matthew.

„A co s ní?“

„Ona zmizela, babičko. Chci, abys mi pomohla.“

Kapitola 3

„Jmenuje se Naomi Pineová,“ řekl Matthew.

Seděli na zadních sedadlech Hesteřina Cadillacu Escalade. Matthew sem přijel vlakem: jel hodinu z Westvillu, přesedl v Secaucusu na nádraží Franka Lautenberga. Hester si říkala, že bude rozumnější odvézt ho zpátky autem. Už u nich nebyla dva měsíce, což je až příliš dlouhá doba, takže může jak pomoct vnukovi vyřešit problém, tak strávit nějaký čas s ním a jeho matkou. Takzvaně zabije dvě mouchy jednou ranou. Podivné a dost násilné přirovnání, když se nad tím zamyslíte. Praštíte pěstí a zabijete dvě mouchy – a to má být pozitivní věc?

Podívejte se na mě, jak zvedám ruku do vzduchu a udeřím. Ale proč? Proč by někdo něco takového dělal? Kdo ví. Třeba jsem psychopat, který vidí dvě mouchy – a bum! Obě je rozplácne jedinou ranou! Páni! A máme tu dvě mrtvé mouchy!

„Babičko?“

„A tahle Naomi,“ řekla Hester a umlčela hloupý vnitřní hlas. „To je tvoje kamarádka?“

Matthew trhl rameny tak zpupně, jak to dokážou jedině náctiletí. „Známe se dlouho, asi tak od šesti let.“

Nepřímá odpověď, ale prozatím s ní Hester vystačí. „A jak dlouho se ta dívka pohřešuje?“

„Asi tak týden.“

Asi tak od šesti let. Asi tak týden. Hester se mohla zbláznit ze všech těch „asi tak“ a „víš jak“, ale teď nebyla na kázání ta správná chvíle.

„Snažil ses jí dovolat?“

„Neznám její číslo.“

„A policie po ní pátrá?“ Další trhnutí rameny. „Mluvil jsi s jejími rodiči?“

„Žije jenom s tátou.“

„A mluvil jsi s ním?“

Matthew se zašklebil, jako by to byla ta nepodivnější otázka na světě.

„Tak jak víš, že není jenom nemocná? Nebo že neodjela na dovolenou nebo prostě někam pryč?“

Bez odpovědi.

„Proč si myslíš, že se jí něco stalo?“

Matthew mlčky zíral z okýnka. Tim, který už dlouhé roky pracoval pro Hester jako řidič, zahnul na sjezd z Route 17 a zamířil do centra Westville v New Jersey, které se nacházelo necelých šedesát kilometrů od Manhattanu. Před očima se jim rozprostřel masiv Ramapo, jenž byl součástí Apalačského pohoří. A jak už to tak bývá, vzpomínky ožívaly a draly se do popředí, aniž by o ně člověk stál.

Kdosi jí kdysi řekl, že vzpomínky bolí, a ty šťastné ze všeho nejvíc, a jak Hester zestárla, uvědomila si, že je to hluboká pravda.

Hester se svým zesnulým manželem Irou – už to bude sedm let, co odešel – vychovali tři chlapce „v předhůří“ (tak té oblasti sami říkali) Westville v New Jersey. Nejstarší Jeffrey byl zubní chirurg a žil v Los Angeles se svou čtvrtou ženou, realitní makléřkou jménem Sandy. Sandy byla první z Jeffreyho manželek, která nebyla trestuhodně mladší a nepracovala ve stejném oboru a na témže pracovišti jako on. Aspoň nějaký pokrok, jak Hester upřímně doufala. Jejich prostřední, Eric, pracoval stejně jako Ira ve finančnictví – Hester nikdy nepochopila, co přesně její manžel a syn dělali, ale přibližně by se mělo jednat o převod obrovských peněžních částek z A do B, aby se tím odlehčilo C. Eric měl se ženou Stacey tři syny, narozené vždy s odstupem dvou let. Stejně to měla kdysi ona s Irou. Rodina se nedávno přestěhovala do Relaighu v Severní Karolíně, z níž se poslední dobou stala módní destinace.

Jejich nejmladší syn – a popravdě řečeno Hesteřin nejmilejší – byl David, Matthewův otec.

Hester se chlapce zeptala: „V kolik dorazí máma domů?“ Jeho matka Laila pracovala stejně jako Hester v zavedené právnické firmě, ale na rozdíl od ní se specializovala na rodinné právo. Svoji kariéru začínala jako Hesteřina koncipientka v letních měsících při studiu na právnické fakultě Kolumbijské univerzity. Tak se Laila seznámila s jejím synem.

Zamilovali se do sebe v podstatě na první pohled. Vzali se. Měli syna, kterého pojmenovali Matthew.

„To nevím,“ odpověděl Matthew. „Mám jí napsat?“

„Ano.“

„Babičko?“

„Copak?“

„Neříkej o tom mámě.“

„O čem?“

„O Naomi.“

„A proč ne?“

„Prostě si to nech pro sebe, dobře?“

„Dobře.“

„Slibuješ?“

„Tak už přestaň,“ okřikla ho Hester. Dotklo se jí, že ho musela takhle opakovaně ujišťovat. Potom už mírněji dodala: „Slibuju. Jistěže jí nic neřeknu.“

Matthew si pohrával s mobilem a Tim jel známou trasou: zabočil doprava, pak doleva a potom ještě dvakrát doprava. Dostali se do pohádkové jednosměrky jménem Downing Lane a před sebou měli prostorný dřevěný dům, který Hester s Irou postavili před dvaačtyřiceti lety. Tady přivedli na svět a vychovali Jeffreyho, Erica i Davida, a před patnácti lety, když jejich synové dospěli a sami měli děti, se rozhodli, že je načase Westville opustit. Milovali svůj dům v podhůří Ramapo. Ira o něco víc než ona, protože – Bůh jí to odpusť – Ira miloval přírodu, túry a rybaření, prostě všechno to, co by člověk jménem Ira Crimstein vůbec neměl mít rád. Bylo ale načase se přestěhovat. Ve městě, jako je Westville, byste měli vychovávat děti: vezmete se, přestěhujete se z města, máte pár dětí, chodíte na jejich fotbalové zápasy a taneční zábavy, když maturují a přebírají vysvědčení, patřičně se dojmete, potom odejdou na vysokou, občas vás přijedou navštívit a tu a tam dokonce přespí, ale pak přestanou dělat i to a vy zůstanete sami. A v tu chvíli je – stejně jako při jakémkoli jiném životním cyklu – čas posunout se dál, prodat dům nějakému dalšímu mladému páru, který se přestěhuje z města a chystá se mít pár dětí, tohle všechno nechat za sebou a začít znovu.

Když člověk zestárne, ve městě jako je Westville ho nic nečeká – a není na tom nic špatného.

A tak se Hester s Irou skutečně přestěhovali. Našli si byt na Riverside Drive na Manhattanu – Upper West Side – s výhledem na řeku Hudson a okamžitě si to místo zamilovali. Téměř po třicet let jezdili stejným vlakem, na který dnes nasedl i Matthew, tenkrát ale přesedali na nádraží v Hobokenu. Zato později, v pokročilejším věku, bylo požehnání moct ráno vstát a do práce dojít pěšky nebo dojet metrem.

Hester s Irou si bydlení v New York City nemohli vynachválit.

A pokud šlo o dům v Downing Lane, nakonec ho prodali Davidovi a jeho báječné ženě Laile, kterým se zrovna narodilo první dítě – Matthew. Hester měla dojem, že pro Davida musí být divné zůstat v domě, kde vyrůstal, on ale tvrdil, že je to ideální místo pro život s vlastní rodinou. S Lailou celý dům zrenovovali a vetkli mu vlastní podobu. Když Hester s Irou tenkrát přijeli na návštěvu, zjistili, že interiér domu se změnil téměř k nepoznání.

Matthew dál koukal do mobilu. Hester se dotkla jeho kolene a on vzhlédl.

„Udělal jsi něco?“

„Cože?“

„Mluvím o Naomi.“

Matthew zavrtěl hlavou. „Právě že jsem neudělal nic. A to je ten problém.“ Tim zastavil na příjezdové cestě domu, kde dřív žila.

Vzpomínky už se nenamáhaly jen tak občasně vynořit a zaútočily v plné síle. Tim zaparkoval a obrátil se k ní. Od doby, kdy emigroval z Balkánu – a od té chvíle už uplynulo dvacet let –, pro ni pracoval. Proto věděl. Podíval se jí do očí. Neznatelně přikývla, aby mu dala najevo, že bude v pořádku.

Matthew mezitím Timovi poděkoval za svezení a vystoupil. Hester sáhla na kliku, ale Tim si odkašlal, čímž ji zarazil. Obrátila oči v sloup, ale počkala, až se Tim – urostlý hromotluk – vysoukal z místa za volantem a otevřel jí dveře. Bylo to naprosto zbytečné gesto, ale kdykoli si Hester otevřela dveře sama, Tim to považoval za urážku. A ona denně absolvovala tolik bitev, že ne, díky, ještě s řidičem se přetahovat nebude.

„Nevím jistě, jak dlouho se zdržíme,“ řekla.

Tim pořád mluvil se silným přízvukem. „Počkám tady.“

Matthew otevřel vstupní dveře a nechal je dokořán. Hester si s Timem vyměnila ještě jeden pohled a potom vyrazila k domu po cestě dlážděné kostkami – po té, kterou tady udělali s Irou za jediný víkend před třiceti lety –, vešla dovnitř a zavřela za sebou dveře.

„Matthewe?“

„V kuchyni.“

Přešla do zadní části domu. Dveře obrovské lednice značky Sub-Zero – když tady bydlela ona, zařízení tu ještě nebylo – byly otevřené a ona si znovu vzpomněla na Matthewova otce v jeho věku, respektive na všechny tři kluky v době, kdy chodili na střední: Jeffrey, Eric i David měli hlavu neustále vraženou v lednici a v domě jako by nikdy nebylo dost jídla. Ti tři jedli jako Otesánci. Kdykoli nakoupila potraviny, druhý den zela lednice prázdnotou.

„Nemáš hlad, babičko?“

„Ne, díky.“

„Určitě?“

„Určitě. Tak už mi pověz, co se děje, Matthewe.“

Matthew vykoukl zpoza dveří. „A nevadilo by ti, kdybych si nejdřív udělal něco malého k svačině?“

„Jestli chceš, vezmu tě někam na večeři.“

„Mám hodně domácích úkolů.“

„Tak v tom případě si posluž.“

Hester vešla do pokoje s televizí. Ucítila spálené dřevo. Někdo v nedávné době použil krb. Zvláštní. Nebo možná ne. Podívala se na konferenční stolek.

Vypadal uklizeně. Snad až příliš, pomyslela si.

Časopisy úhledně vyskládané na hromádku. Podtácky jakbysmet. Všechno pěkně na svém místě.

Hester se zamračila.

Zatímco Matthew jedl sendvič, vyšla po špičkách do prvního patra. Jistěže jí do toho nic nebylo. David byl deset let po smrti a Laila si zasloužila být šťastná. Hester to nemyslela zle, ale nemohla si pomoct.

Vešla do Lailiny ložnice.

David, jak dobře věděla, spával na vzdálenější straně postele a jeho žena u dveří. Dvojpostel byla ustlaná. Bezchybně.

Až příliš uklizeno, pomyslela si znovu.

Ucítila knedlík v krku. Přešla přes pokoj a nahlédla do koupelny. Taky bez poskvrnky. A opět se nedokázala ovládnout a zkontrolovala polštář na Davidově straně postele.

Na Davidově straně? Tvůj syn je už deset let po smrti, Hester. Nech to být.

Trvalo to sotva pár vteřin a na polštáři objevila světle hnědý vlas.

Dlouhý světle hnědý vlas.

Nech to být, Hester.

Z okna do ložnice bylo vidět na dvorek a hory v pozadí. Trávník volně přecházel do louky v kopci a mizel mezi několika stromy, za kterými rostly další stromy, a nakonec se měnily v hustý les. Všichni tři chlapci si tam samozřejmě hrávali. Ira jim pomohl postavit domek v koruně stromu a různé pevnosti a kdovíco ještě. Vyřezávali si z klacků nože a jiné zbraně. A hrávali si na schovávanou.

Jednoho dne, když bylo Davidovi šest a měl si hrát sám, slyšela Hester, jak si v lese s někým povídá. Když se ho na to zeptala, chlapec celý ztuhl a řekl: „Hrál jsem si sám.“

„Ale já jsem slyšela, jak s někým mluvíš.“

„Aha,“ řekl. „To byl můj neviditelný kamarád.“

Pokud Hester věděla, byla to jediná lež, kterou jí její syn kdy řekl.

Hester uslyšela, jak se dole otevírají hlavní dveře od domu, a pak Matthew řekl:

„Ahoj, mami.“

„Kde je babička?“

„Tady,“ odpověděl. „Ehm… babičko?“

„Už jdu!“

Hester zpanikařila a připadala si jako totální hlupák. Rychle vyklouzla z ložnice a vběhla na toaletu na chodbě. Zavřela dveře, spláchla, a dokonce pustila vodu z kohoutku, aby všechno vypadalo věrohodně. Teprve potom zamířila ke schodům. Laila stála u paty schodiště a pozorně si ji prohlížela.

„Ahoj,“ pozdravila Hester.

„Ahoj.“

Laile to ohromně slušelo. Jako vždycky. Na sobě měla dokonale padnoucí šedý kostýmek, který přiléhal přesně tam, kde měl. Laila měla bezchybnou postavu. Šedou doplňovala bělostná halenka, která ještě ostřeji kontrastovala s její tmavou pletí.

„Jsi v pořádku?“

„No jistě, nic mi není.“

Hester sešla ze schodů a obě ženy se krátce objaly.

„Tak co tě k nám přivádí, Hester?“

Na chodbu vešel Matthew: „Babička mi pomáhala s jedním školním projektem.“

„Vážně? S jakým?“

„Něco s právem,“ odpověděl Matthew.

Laila se zatvářila kysele. „A to ses nemohl zeptat mě?“

„No, víš, a taky bývá v telce,“ dodal Matthew nešikovně. Není to dobrý lhář, pomyslela si Hester. Ostatně i to zdědil po tátovi. „Jakože nic proti, mami. Taky jsi slavná právnička.“

„Opravdu?“

Laila se obrátila k Hester a ta pokrčila rameny. „No tak tedy dobře,“ řekla.

Hester se ve vzpomínkách přenesla na Davidův pohřeb. Laila tam stála a držela malého Matthewa za ruku. Měla suché oči. Vůbec nebrečela. Nezaplakala ani jedinkrát za celý den. Udržela se před Hester i před všemi ostatními. Později večer vzali Hester s Irou Matthewa na hamburger do podniku ABG v Allendale. Hester odešla dřív a vrátila se k nim domů. Vešla na dvůr a na louku u lesa, kde viděla Matthewa tolikrát mizet mezi stromy, když mířil za Wildem. A dokonce až tady venku, ve větru a při skučení meluzíny, slyšela nelidské vzlyky, které se linuly z Lailiny ložnice. Byly tak surové, děsivé a člověku se zažíraly pod kůži, až měla Hester pocit, že se Laila zhroutí a dostane se do stavu, z něhož už není návratu.

Laila se nikdy znovu nevdala. Jestli měla za těch posledních deset let nějaké muže – musela mít, nabídek dostávala spoustu –, o žádném z nich se před Hester nikdy ani slovem nezmínila.

Zato teď tu byl nezvykle dokonale uklizený dům a světle hnědý vlas na druhém polštáři.

Nech to být, Hester.

Bez varování Hester natáhla obě ruce a sevřela Lailu v náručí.

Laila překvapeně vyhrkla: „Hester?“

Nech to být.

„Mám tě ráda,“ zašeptala Hester.

„Taky tě mám ráda.“

Hester zavřela oči. Nedokázala zadržet slzy.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se Laila.

Hester se sebrala, ustoupila o krok dozadu a uhladila si oblečení. „Nic mi není.“ Natáhla se do kabelky a vzala si kapesník. „Jenom jsem…“

Laila přikývla a řekla laskavým hlasem: „Já vím.“

Matthew stál za matkou a Hester si všimla, že na ni kývá, aby jí připomněl, co mu slíbila.

Řekla: „Měla bych jít.“

Oběma dala na rozloučenou pusu na tvář a rychle vyšla ze dveří.

Tim na ni čekal u otevřených dveří vozu. Na sobě měl tmavý oblek a šoférskou čapku, ve kterých pracoval denně, za každého počasí, přestože ho Hester ujišťovala, že to není nutné. Ani oblek, ani čapka mu nijak zvlášť nepadly. Snad za to mohla zavalitá postava. Nebo možná fakt, že u sebe nosil zbraň.

Hester vklouzla na zadní sedadlo a otočila se, aby se ještě jednou podívala na dům. Matthew stál ve dveřích a díval se na ni. Znovu si to uvědomila, tentokrát snad ještě silněji než předtím.

Vnuk ji žádal o pomoc.

Dosud to nikdy neudělal. A navíc jí neřekl celou pravdu. Aspoň prozatím. A během toho, co se utápěla v sebelítosti, zoufalství a té propasti, která v jejím životě zela, připomínala si, že mnohem horší to bylo pro Matthewa, který vyrůstal bez otce, a co víc, zrovna bez tohohle otce – toho dobrého a laskavého člověka, který podědil to nejlepší z ní, a zejména z Iry. Její manžel zemřel na infarkt a ona byla přesvědčená, že znala pravý důvod jeho odchodu – Ira nedokázal snést, že při té nehodě přišel o syna. Zlomilo mu to srdce.

Tim usedl za volant.

„Slyšel jste, co mi Matthew říkal?“

„Ano.“

„A co si o tom myslíte?“

Tim pokrčil rameny. „Že něco skrývá.“

Hester nereagovala.

„Takže zpátky do města?“ zeptal se Tim.

„Ještě ne,“ odpověděla Hester. „Cestou se zastavíme na westvillské policejní stanici.“

Kapitola 4

„No to se podívejme. Štípněte mě, jestli nesním. Samotná Hester Crimsteinová na mojí malý policejní stanici.“

Hester seděla v kanceláři Orena Carmichaela, šéfa westvillské policejní stanice, který byl – ačkoli se teď, na prahu sedmdesátky, konečně chystal do důchodu – pořád stejně pohledný, udělaný a vypracovaný chlap jako dřív. Prostě kus.

„Taky tě ráda vidím, Orene.“

„Vypadáš dobře.“

„To ty taky.“ Šedé vlasy chlapům dodávají na atraktivitě, pomyslela si Hester. Což je pěkně nespravedlivé. „Jak se má Cheryl?“

„Opustila mě,“ odpověděl Oren.

„Opravdu?“

„No jo.“

„Mně vždycky připadala zabedněná.“

„Fakt?“

„Bez urážky.“

„V pohodě.“

„Ale byla krásná,“ dodala Hester.

„To teda jo.“

„Jenomže hloupá. Není to necitlivé?“

„Cheryl by to tak nejspíš připadalo.“

„Nezajímá mě, co si myslí Cheryl.“

„To ani mě.“ Oren Carmichael měl okouzlující úsměv. „Tenhle slovní ping-pong je docela zábavnej.“

„A to je dobře, nebo ne?“

„Ale mám dojem, že jsi sem nepřišla poslouchat mý pohotový repliky.“

„Možná ano.“ Hester se pohodlně opřela. „Jak se tomu dneska říká, když člověk zvládá víc věcí najednou?“

„Multitasking.“

„Správně.“ Přehodila si nohu přes nohu. „Možná právě to dělám.“ Hester by řekla, že ji muži v uniformě vždycky přitahovali, ale znělo by to jako patetické klišé. Jenomže Orenu Carmichaelovi uniforma obzvlášť sekla.

„Vzpomínáš si, kdy jsi tu byla naposled?“ zeptal se Oren a Hester se usmála.

„Kvůli Jeffreymu.“

„Stál na nadjezdu a házel vajíčka po autech.“

„To byly časy,“ povzdechla si Hester. „Proč jsi tenkrát zavolal Irovi, a ne mně, aby si ho vyzvedl?“

„Ira mě neděsil.“

„A já snad ano?“

„Pokud mluvíme v minulým čase, tak rozhodně.“ Oren se odsunul i s židlí. „Tak co, povíš mi konečně, proč jsi tady, nebo budeme pokračovat v tomhle nezávazným škádlení?“

„Myslíš, že bychom měli ještě potrénovat?“

„Škádlení? Řek bych, že to nám jde docela dobře.“

Před třiačtyřiceti lety patřil Oren do skupiny, která v lese našla toho chlapce. Všichni včetně Hester tenkrát věřili, že věc se rychle vyšetří, ale Wilda nikdo nepostrádal. Nikdy se nepřišlo na to, kdo ho tenkrát nechal v lese ani jak se tam dostal. Nedozvěděli se, jak dlouho žil ten malý chlapec sám mezi stromy, natož jak se mu v lese podařilo přežít.

A nikdo – ani teď, po všech těch letech – neví, co je Wilde vlastně vůbec zač.

Přemítala, jestli se na něj Orena nemá zeptat, aby zjistila, jak se věci mají, a snad ho i použít jako můstek k té věci, kvůli které sem přišla.

Jenomže Wilde už nebyl její starost.

Musela ho nechat být, a proto se zmínila přímo o tom, co ji sem přivedlo.

„Naomi Pineová. Znáš ji?“

Oren Carmichael si založil ruce a položil je na ploché břicho. „Myslíš, že znám každou středoškolačku ve městě?“

„Jak víš, že je to středoškolačka?“ zeptala se Hester.

„Tobě nic neunikne. Řekněme, že ji znám.“

Hester si nebyla jistá, jak začít, ale přímá cesta jí nakonec vždycky připadala nejlepší. „Můj zdroj mi prozradil, že se pohřešuje.“

„Tvůj zdroj?“

No dobře, zase tak přímá nebyla. Kriste pane, Orenovi to vážně slušelo. „Ano.“

„Hm. A není náhodou tvůj vnuk přibližně v Naominým věku?“

„Tvařme se, že jde o shodu okolností.“

„Mimochodem, je to fajn kluk. Myslím Matthewa.“ Hester mlčela. „Dál trénuju basketbalovej tým. A Matthew tvrdě dře a je do hry stejně zažranej jako…“

Oren se zarazil dřív, než vyslovil Davidovo jméno. Ani jeden z nich se nepohnul. Na několik okamžiků jako by ticho, které se mezi nimi rozhostilo, vysálo z místnosti veškerou vřelost.

„Promiň,“ řekl Oren.

„To nic.“

„Měl bych raději předstírat?“ zeptal se.

„Ne,“ odpověděla Hester měkce. „Nikdy, pokud jde o Davida.“

Jako policejní šéf byl Oren na místě té nehody.

„Ale abych ti odpověděl na otázku,“ pokračoval Oren, „nevím nic o tom, že by se Naomi pohřešovala.“

„Nikdo její zmizení nenahlásil?“

„Ne, proč?“

„Protože už týden nebyla ve škole.“

„A?“

„Nemohl bys to prověřit?“

„Děláš si o ni starosti?“

„To je možná příliš silný výraz. Řekněme, že kdybys to prověřil, mohla bych tu záležitost pustit z hlavy.“

Oren se poškrábal na bradě. „Něco, co bych měl vědět?“

„Kromě mého telefonního čísla?“

„Hester.“

„Ne, nic. Jenom tím chci někomu prokázat laskavost.“

Oren se zamračil, ale nakonec řekl: „Zkusím se poptat.“

„Výtečně.“

Dívali se jeden druhému do očí.

Pak Oren řekl: „Nejspíš nechceš, abych to udělal později a dal ti vědět, jak to dopadlo, co?“

„Proč? Máš zrovna plné ruce práce?“

Oren si povzdechl. Nejdřív zatelefonoval k Naomi domů. Nikdo to nebral. Pak zavolal do školy. Sekretářka ho nechala čekat, a když se vrátila, řekla: „Všechny absence má zatím omluvené.“

„A mluvila jste s některým z rodičů?“

„Já ne, ale někdo ze školy ano.“

„A co vám ten rodič řekl?“

„Hodiny jsou prostě omluvené.“

„Nic víc?“

„Proč? Naznačujete, že by se k nim měl někdo zajet podívat?“

Oren se podíval na Hester a ona zavrtěla hlavou. „Ne, jenom se snažím prověřit všechny možnosti. Ještě něco?“

„Snad jen, že si Naomi buď bude muset zopakovat ročník, nebo se intenzivně účastnit letní školy. V tomto čtvrtletí opravdu velice často chyběla.“

„Díky.“ Oren zavěsil.

„Díky,“ řekla Hester.

„Není zač.“

Hester se zamyslela. „Vím, odkud znáš Matthewa,“ pronesla uvážlivě. „Přese mě i přes Davida. A z basketbalového týmu.“

Oren mlčel.

„A taky vím, že se hodně angažuješ v rámci komunity, což je samozřejmě chvályhodné.“

„Ale vrtá ti hlavou, odkud znám Naomi.“

„Ano.“

„Asi jsem ti to měl říct hned na začátku.“

„Poslouchám.“

„Vzpomínáš si na film Snídaňový klub?“ zeptal se.

„Ne.“

Oren se zatvářil překvapeně. „Tys ho nikdy neviděla?“

„Ne.“

„Vážně? Ty jo, moje děcka na to koukaly pořád, i když to pro ně bylo jako z dávnověku.“

„Směřuješ k nějaké pointě?“

„Vzpomínáš si na tu herečku – Ally Sheedyovou?“

Hester se s povzdechnutím opřela. „Ne.“

„To nevadí. V tom filmu hraje Ally Sheedyová vyvrhele mezi spolužáky, a Naomi mi ji dost připomíná. A v jedný scéně, ve který se vyznává, ta postava zradí svýho opatrovníka a řekne: ‚Můj život doma je neuspokojivej.‘“

„A to má být Naomi?“

Oren přikývl. „Nebylo by to poprvý, kdy utekla. Její otec – a tohle je důvěrná informace – má tři záznamy za řízení pod vlivem.“

„Nějaké stopy násilí nebo zneužití?“

„Ne, o to podle mýho nejde. Spíš o zanedbání nebo nedostatečnou péči. Naomina máma je opustila, co já vím, před pěti, možná desíti lety. Těžko říct, kdy přesně to bylo. A táta maká ve městě, dělá spoustu přesčasů. Podle mě je toho na něj moc, když má tu holku vychovávat sám, a nezvládá to.“

„Dobře,“ řekla Hester. „Díky, že ses o tom zmínil.“

„Vyprovodím tě.“

Když došli ke dveřím, otočili se k sobě a Hester cítila, jak jí do tváří stoupá červeň. Červeň! Je možné, že na některé věci není člověk nikdy dost starý?

„Tak řekneš mi konečně, co ti v souvislosti s Naomi pověděl Matthew?“ vyzval ji Oren.

„Nic.“

„Ale no tak, Hester. Zkusme předstírat, že jsem zkušenej policajt se čtyřicetiletou praxí. Ty se jenom tak objevíš u mě v kanclu a vyptáváš se na problémovou holku, která je čirou náhodou spolužačka tvýho vnuka. A detektiv ve mně se ptá proč, a dochází k závěru, že ti Matthew musel nejspíš dát nějaký echo.“

Hester by to ráda popřela, ale ničemu by tím nepomohla. „Čistě mezi námi: ano, Matthew mě požádal, jestli bych se na to nepodívala.“

„Proč?“

„To nevím.“

Oren vyčkával.

„Ale já to opravdu nevím.“

„Dobrá tedy.“

„Zdá se, že si o ni dělá starosti.“

„Proč přesně?“

„Už zase – nevím. Ale kdyby ti to nevadilo, trochu bych zapátrala.“

Oren se zamračil. „Jak konkrétně zapátrala?“

„Zastavila bych se u nich doma. A promluvila si s jejím tátou. Může být?“

„A kdybych řekl, že ne, změnilo by to něco?“

„Ne. A ne, nemyslím si, že by se dělo něco vážného.“

„Ale?“

„Ale Matthew mě ještě nikdy předtím o nic podobného nepožádal. Chápeš mě?“

„Jo, myslím, že jo,“ odvětil Oren. „A kdybys při tom svým pátrání na něco narazila…“

„Tak ti okamžitě zavolám. Slibuju.“ Hester vytáhla svoji vizitku a podala mu ji. „Je tam moje číslo na mobil.“

„Chceš moje?“

„To nebude nutné.“

Oren nechal pohled upřený na vizitku. „Neříkala jsi před chvílí, že když se něco objeví, zavoláš?“

Hester bušilo srdce jako zvon. Věk je legrační věc. Protože když se vám takhle rozbuší srdce, jako byste byli zpátky na střední.

„Orene?“

„Ano?“

„Vím, že bychom měli jít s dobou a přijímat všechno moderní.“

„Správně.“

„Přesto se domnívám, že chlapec má zavolat dívce jako první.“

Oren zvedl její vizitku. „A já teď čirou náhodou mám tvoje číslo.“

„Svět je malý.“

„Opatruj se, Hester.“

„Prozatím to nejnutnější,“ řekl Tim a podával jí dokumenty. „Další budou za chvíli.“

V kufru měla tiskárnu, připojenou k notebooku, který Tim vozil v přihrádce v palubní desce. Někdy jí právní asistenti nahrávali materiály přímo do telefonu, a přesto dávala Hester přednost klasickému požitku ze čtení z papíru. Navíc si ráda vepisovala poznámky přímo do textu a podtrhávala si důležité pasáže.

Stará škola. Nebo možná jenom stará.

„Máte adresu Naomi Pineové?“ zeptala se.

„Ano.“

„Jak je to daleko?“

Tim se podíval do navigace. „Pět kilometrů, šest minut.“

„Pojedeme.“

Vyrazili. Hester si cestou pročítala poznámky. Naomi Pineová, šestnáct let. Rodiče rozvedení. Otec Bernard, matka Pia. Otec získal výhradní péči, což bylo samo o sobě zajímavé a hodné pozornosti. Matka se vzdala všech rodičovských práv. Velice nezvyklé, mírně řečeno.

Dům byl starý a opotřebený. Kdysi bílá omítka teď barvou připomínala spíš kafe s mlékem. Všechna okna byla zakrytá – ať už závěsy, nebo popraskanými okenicemi.

„Co o tom soudíte?“ zeptala se Hester Tima.

Ten se ušklíbl. „Vypadá to jako konspirační byt ze staré země. Nebo místo, kde se mučí disidenti.“

„Počkejte tady.“

Na příjezdové cestě stálo červené Audi 6 v dobrém stavu. Vlastně se zdálo, že auto bude mít větší cenu než celý dům. Když Hester došla blíž, zjistila, že původní stavba je viktoriánská. Kdysi to musela být překrásná vila. Byl tu přístřešek nad vchodem, veranda, obíhající celou čelní stranu domu, a detailní, i když vybledlé a omlácené štukování. Svého času vila jako malovaná, ale omítka opadala a šarm, který domu dřív nepochybně náležel, vzal působením zubu času taky dávno za své.

Hester zaklepala na dveře. Nic. Ještě jedno zabušení.

Ozval se mužský hlas: „Ať nesete cokoli, nechte to za dveřmi.“

„Pan Pine?“

„Mám práci. Jestli to potřebujete podškrábnout…“

„Pane Pine, nejsem tady kvůli balíčku.“

„Kdo jste?“

Muž mluvil nerudně, téměř urážlivě. A ještě stále neotevřel dveře. „Jmenuji se Hester Crimsteinová.“

„Kdo?“

„Hester…“

Konečně se dveře otevřely. „Pane Pine?“

„Znám vás?“ zeptal se muž.

„Neznáte.“

„Ale jo, já vás znám. Z telky, ne?“

„Správně. Mé jméno je Hester Crimsteinová.“

„Tý brďo.“ Bernard Pine zvedl ruku a namířil na ni dlouhými prsty. „Vy jste ta právnička, co je furt ve zprávách, že jo?“

„Přesně tak.“

„Já to věděl.“ Vtom muž ustoupil o krok dozadu a citelně znejistěl. „A co chcete ode mě?“

„Přišla jsem kvůli vaší dceři.“ Pine vykulil oči. „Naomi,“ dodala Hester.

„Vím, jak se moje dcera jmenuje,“ štěkl Pine. „Vo co vám de?“

„Nějakou dobu nebyla ve škole.“

„No a? Pracujete pro ně, nebo co?“

„To ne.“

„Tak co chcete po mý holce? A co chcete ode mě?“

Pine vypadal jako člověk, který zrovna dorazil z práce po dni plném dřiny. Strniště na tváři měl delší, než by bylo zdrávo, a oči zarudlé. Neměl sako, rukávy u košile měl vyhrnuté a kravatu povolenou. Hester by se klidně vsadila, že už si stačil nalít sklenku něčeho ostřejšího.

„Mohla bych mluvit s Naomi?“

„A proč?“

„Já…“ Hester nasadila okouzlující úsměv, který pokaždé zabral. „Poslechněte, nepřišla jsem vám nijak uškodit. Nejsem tady jako právnička.“

„Tak proč jste teda tady?“

„Chápu, že je to nezvyklé, ale je Naomi v pořádku?“

„Já to pořád nechápu – co je vám do mojí dcery?“

„Vlastně nic. A rozhodně nechci vyzvídat.“ Hester zvážila možné přístupy a rozhodla se pro nejosobněší a nejupřímnější odpověď. „Naomi chodí do školy s mým vnukem Matthewem. Možná se o něm někdy zmínila…?“

Pine sevřel rty. „Proč jste tady?“

„Já… jenom jsme se chtěli s Matthewem ujistit, že je všechno v pořádku.“

„Nic jí není.“

Pine začal zavírat dveře.

„A mohla bych ji vidět?“

„To myslíte vážně?“

„Vím, že nechodí do školy.“

„No a?“

Laskavého přístupu už bylo dost. Hester promluvila hlasem ostrým jako břitva. „Kde je Naomi, pane Pine?“

„Jakým právem…“

„Žádným,“ odpověděla Hester. „Nemám na to právo. Nula, nada. Ale Naomin kamarád si o ni dělá starosti.“

„Kamarád?“ Pine si pohrdavě odfrkl. „Takže váš vnuk je její kamarád, jo?“

Hester nevěděla jistě, jak si jeho tón vyložit. „Jenom bych Naomi ráda viděla.“

„Není tady.“

„A kde je?“

„Do toho vám fakticky nic není.“

Hester nasadila ještě přísnější tón. „Řekl jste, že jste mě viděl v televizi.“

„A?“

„Takže patrně dobře víte, že byste si mě neměl chtít znepřátelit.“ Zpražila ho pohledem a on ustoupil o krok dozadu.

„Naomi je na návštěvě u svý matky.“ Pine pevněji sevřel kliku. „A paní Crimsteinová? Do mý dcery vám ani vašemu vnukovi nic není. A teď se kliďte z mýho pozemku.“

Po těch slovech zabouchl dveře. A potom – jako by tomu chtěl dodat ještě větší důraz – zamkl zevnitř.

Tim stál u auta a čekal. Když přicházela, otevřel jí dveře.

„Jako osina v zadku,“ zamumlala Hester.

Připozdívalo se. Padla noc a veřejné osvětlení tady poblíž hor prakticky neexistovalo. Dnes už toho pro Naomi Pineovou víc udělat nemůže.

Tim znovu usedl za volant a nastartoval. „Měli bychom se vrátit,“ navrhl. „Váš pořad začíná za dvě hodiny.“

Tim se podíval do zpětného zrcátka a čekal, jak zareaguje.

„Jak je to dlouho, kdy jsme byli za Wildem?“ zeptala se Hester.

„V září to bude šest let.“

Mělo ji překvapit, kolik času už uplynulo. A stejně ji mělo překvapit, že si Tim tak pohotově vybavil rok i konkrétní měsíc.

Mělo – ale nepřekvapilo.

„Myslíte, že byste našel jeho ulici?“

„V tuhle noční hodinu?“ Tim se zamyslel. „Snad ano.“

„Zkusme to.“

„Nemůžete mu zavolat?“

„Pokud vím, nemá telefon.“

„Mohl se mezitím přestěhovat.“

„Ne,“ odmítla Hester.

„Možná vůbec nebude doma.“

„Time.“

Rozjeli se. „Hned to bude.“

Kapitola 5

Když napotřetí projížděli Halifax Road, trefil Tim správnou odbočku. Malá cesta byla téměř úplně krytá, takže se jim zdálo, jako by projížděli hustým křovím. Větve škrábaly na střechu auta jako ostré dlouhé jehlice. A několik set metrů směrem na jih se nacházel Prayer Camp Split Rock Sweetwater těch… jak že si to teď říkali? Lenapský národ Ramapo, nebo snad horští lidé Ramapo, nebo že by horští indiáni Ramapo, nebo prostě Ramapové? S tou jejich pochybnou ideologií, která, jak někteří tvrdí, přichází přímo od původních obyvatel této části země, nebo možná domorodců smíšených s vojáky z Hessenských pluků, bojujících ve válce za nezávislost, nebo taky uprchlých otroků, kteří se před občanskou válkou skrývali mezi starými kmeny Lenapů. Tak či tak, z Ramapů – bude nejjednodušší používat nejprostší přezdívku – se stal samotářský, zmenšující se kmen.

Před čtyřiatřiceti lety našli chlapce, kterému se později začalo říkat Wilde, pouhý kilometr odtud, a mnozí měli podezření – a dodnes věří tomu –, že byl nějak spojený právě s kmenem Ramapů. Nikomu se samozřejmě nepodařilo zjistit nic bližšího, ale když jste jiní a chudí a držíte se v ústraní, pomluvy se šíří rychle. Možná nějaká žena z jejich kmene zavrhla dítě kvůli manželskému svazku, nebo ho možná členové kmene v rámci nějakého šíleného rituálu poslali do lesů, nebo možná chlapec utekl sám, ztratil se a oni se k němu později báli přihlásit. Všechno to samozřejmě byly pusté nesmysly.

Slunce zapadlo. Stromy cestu ani tak neobklopovaly, spíš se nad ní skláněly a větvemi po nich sahaly jako nenechavýma dětskýma ručkama při hře. Byla tma. Hester si říkala, že jedním senzorem projeli těsně za zatáčkou a další dva nebo tři ještě minou po cestě. Když dorazili na konec slepé ulice, Tim vytočil auto tak, aby nemusel couvat.

Okolní lesy byly tiché a klidné a jediné osvětlení poskytovala dálková světla jejich vozu.

„A co teď?“ zeptal se Tim.

„Zůstaňte v autě.“

„Nemůžete tam jít sama.“

„Proč myslíte?“ Oba sáhli po klice, ale Hester ho zarazila strohým: „Zůstaňte tady.“

Pak vystoupila do bezhlesné noci a zabouchla za sebou dveře.

Pediatři, kteří Wilda po jeho nalezení prohlíželi, odhadovali jeho věk na šest až osm let. Uměl mluvit. Tvrdil, že se to naučil díky „tajnému“ přátelství s Hesteřiným synem Davidem a tím, že se často vloupal do některého domu a celé hodiny se tam díval na televizi. V letních měsících ho živila příroda, v zimních vybíral zbytky jídla z popelnic a odpadkových košů poblíž parků, ale většinou se vkradl (rozumějte vloupal) do nějaké chaty a vybral lednici i skříňky.

Na žádný život předtím si ten chlapec nevzpomínal. Jako by nic jiného nepoznal.

Žádní rodiče, rodina ani kontakt s lidmi, kromě Davida.

Vrátila se mu jedna jediná vzpomínka, a ta chlapce – dnes dospělého muže – pronásledovala. To kvůli ní nemohl usnout a budil se uprostřed noci zbrocený studeným potem. Vracela se mu v útržcích bez jakýchkoli souvislostí: temný dům, mahagonová prkna v podlaze, červené zábradlí, portrét muže s knírkem a křik.

„Jaký křik?“ ptala se Hester malého chlapce.

„Strašlivý.“

„To chápu, ale zajímá mě, jestli to byly lidské výkřiky. Nějakého muže? Ženy? Kdo v té vzpomínce křičí?“

Wilde to chvíli zvažoval. „To já,“ odpověděl nakonec. „Já jsem křičel.“

Hester si založila ruce na hrudi, opřela se o vůz a vyčkávala. Netrvalo to dlouho.

„Hester.“

Když Wilda uviděla, srdce jako by jí udělalo několik kotrmelců. Ani nevěděla přesně proč. Snad že za sebou měla nezvyklý den, možná proto, že před sebou měla nejlepšího přítele svého syna – a posledního, kdo viděl Davida živého –, a to ji přemohlo.

„Ahoj, Wilde.“

Wilde byl génius. To věděla. Ale kdo mohl říct proč? Každé dítě má nějaké kořeny. To se naučíte jako rodič – že vaše dítě je tím, kým je, a vy jako rodič svůj vliv na jeho vývoj značně přeceňujete. Jeden drahý přítel jí kdysi řekl, že být rodičem je stejné jako být automechanikem – můžete auto opravit, starat se o ně a držet ho na silnici, ale nemůžete ho změnit od základů. Když do dílny zavezete na opravu sporťáka, nemůžete odjet v SUV.

A totéž platí i pro děti.

A o totéž šlo i u Wilda. Ten měl genetické předpoklady stát se – géniem.

Odborníci ovšem také tvrdí, že vývoj v nízkém věku je velice důležitý a až devadesát procent dětského mozku se vyvíjí do pěti let věku. Pomyslete ale na Wilda v té době: představte si podněty, zkušenosti, to, čemu byl vystaven, pokud se skutečně už jako malý musel postarat sám o sebe, musel si sehnat jídlo i bydlení, konejšit se i bránit.

Co by tohle udělalo s vývojem takového mozku?

Wilde došel do kuželů světla a ona ho konečně uviděla. Usmál se na ni. Byl to krásný muž s opálenou pletí, svalnatý a dobře stavěný, s bicepsy napjatými jako struny, které se rýsovaly pod rukávy vyhrnuté flanelové košile. Kromě toho měl na sobě džíny a ošoupané pohorky. A měl dlouhé vlasy.

Velice dlouhé, světle hnědé vlasy.

Přesně jako ten vlas, který našla na Lailině polštáři.

Hester neotálela: „Co je mezi tebou a Lailou?“ Wilde neodpověděl. „Nesnaž se to popřít.“

„Nic nepopírám.“

„Takže?“

„Má svoje potřeby,“ odpověděl Wilde.

„Vážně?“ opáčila Hester. „‚Má svoje potřeby‘? Takže z tebe se najednou stal – co, Wilde? – dobrý samaritán?“

Wilde k ní popošel o krok blíž. „Hester?“

„Co?“

„Ona nedokáže znovu milovat.“

Když už si myslela, že to ani nemůže bolet víc, jeho slova se do ní zabodla jako nůž.

„Snad jednoho dne, možná,“ pokračoval Wilde. „Ale teď ještě pořád truchlí po Davidovi.“

Hester se na něho podívala a cítila, že všechny pocity, které se v ní kumulovaly – vztek, bolest, hloupost, touha – pomalu odeznívaly.

„Já jsem pro ni bezpečný,“ dodal ještě Wilde.

„Takže u tebe se nic nezměnilo?“

„Nic,“ odpověděl.

Nebyla si jistá, co si o tom myslet. Ze začátku se všichni domnívali, že nebude trvat dlouho a přijdou na jeho pravou identitu. I proto zůstal Wilde – jak padnoucí přezdívka – u Crimsteinových. Nakonec ho sociálka umístila k novým opatrovníkům – Brewerovým –, ověřené a laskavé pěstounské rodině, která žila stejně jako oni ve Westville. Chlapec začal chodit do školy a exceloval v podstatě ve všem, do čeho se pustil. Jenomže on byl vždycky tak trochu vyvrhel. Měl svoji novou rodinu rád, jak jen to šlo – Brewerovi ho nakonec oficiálně adoptovali –, ale ukázalo se, že dokáže žít pouze sám. Kromě hlubokého přátelství, které je s Davidem pojilo, se nedokázal s nikým sblížit, a to platilo zejména o dospělých. Vezměte si jakékoli sociální fobie, které člověk může mít, a znásobte je deseti.

V jeho životě se objevily ženy – spousta žen –, ale žádná nevydržela.

„Proto jsi přijela?“ řekl. „Aby ses mě zeptala na Lailu?“

„Částečně.“

„A ten zbytek?“

„Tvůj kmotřenec.“

To Wilda zaujalo. „Co s ním?“

„Matthew mě požádal, abych pomohla jedné jeho kamarádce.“

„Komu?“

„Dívce jménem Naomi Pineová.“

„Proč požádal zrovna tebe?“

„To nevím. Ale mám obavu, že se mohl dostat do problémů.“

Wilde vyrazil k autu. „Tim ti ještě pořád dělá řidiče?“

„Ano.“

„Chystal jsem se k nim zajet. Svezte mě a cestou mi všechno řekneš.“

Usedli na zadní sedadla a Hester Wildovi řekla: „Takže je to jenom poměr?“

„S Lailou to nemůže být ledajaký poměr. To přece víš.“

Hester to bylo jasné. „Takže u ní zůstáváš přes noc?“

„Ne, nikdy.“

Opravdu se nezměnil, napadlo ji. „A Laile to nevadí?“

Wilde jí místo odpovědi položil otázku: „Jak jsi na to přišla?“

„Že máš něco s Lailou?“

„Jo.“

„V domě bylo příliš čisto a uklizeno.“ Wilde nereagoval. „A ty jsi ras na pořádek,“ dodala, což bylo ještě velice mírně řečeno. Hester neznala přesnou diagnózu, ale podle ní trpěl Wilde tím, co by laik označil za obsesivně-kompulzivní poruchu. „Zato Laila si na něj nikdy moc nepotrpěla.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Chlapec z lesů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.