Clare Connellyová

Pomsta plná něhy

Překlad: Daniela Čermáková

Milá čtenářko,

potřetí a naposledy se setkáte s vnučkami řeckého miliardáře, který se rozhodl, že dívky, o něž pečuje, se dobře provdají! A tentokrát si neurčil vůbec přízemní cíl. Zoe, hlavní hrdinka příběhu nazvaného Nevěsta pro šejka, se totiž podle jeho vůle má stát princeznou! Asi Vás nepřekvapí, že se to celé trochu zvrtne. Starý pán ale nakonec svého dosáhne!

O královský purpur jde i v dalších dvou příbězích tohoto měsíce. Asi Vás zaujme především povídka pojmenovaná Miss nevěsta. Její hlavní hrdina, pohádkově bohatý a pohádkově krásný šejk, si totiž vybírá svou vyvolenou na „trhu nevěst“. Že by Vás zajímalo, jak může něco tak pošetilého skončit? Stačí se začíst!

V několika dalších příbězích vedle lásky, vášně a něhy hraje klíčovou roli pomsta. Ona láska a pomsta údajně často chodívají ruku v ruce, alespoň v knihách to tak bývá. Naštěstí v mých příbězích láska pomstu vždycky porazí! A i když jí to chvíli trvá, je to aspoň Pomsta plná něhy, jak jsem pojmenoval jeden z dalších příběhů, které si tento měsíc můžete přečíst.

S láskou

Váš Harlequin

Název originálu:

Spaniard’s Baby of Revenge

První vydání:

Mills & Boon, an imprint of HarperCollinsPublishers, 2019

Překlad:

Daniela Čermáková

Odpovědný redaktor:

Jiří Chodil

© 2019 by Clare Connelly

© For the Czech Republic edition by HarperCollins Polska sp. z o.o., Warszawa 2020

Tato kniha je vydána na základě licence Harlequin Books S.A.

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci části díla v jakékoliv podobě.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je čistě náhodná.

Harlequin a Harlequin Sladký život jsou ochranné známky, jejichž vlastníkem je Harlequin Enterprises Limited a které byly použity na základě jeho licence.

HarperCollins Polska je ochranná známka, jejímž vlastníkem je HarperCollins Publishers, LLC. Název ani známku není možno použít bez souhlasu vlastníka.

Ilustrace na obálce byla použita po dohodě s Harlequin Books S.A. Všechna práva vyhrazena.

ISBN 978-83-276-5189-1 (EPUB)

ISBN 978-83-276-5191-4 (MOBI)

ISBN 978-83-276-5190-7 (PDF)

HarperCollins Polska sp. z o.o.

02-516 Warszawa, ul. Starościńska 1B lokal 24-25

Elektronické formáty: Katarzyna Rek / Woblink, Poland

PROLOG

Madrid se pod ním třpytil tisícem světýlek odrážejících se proti inkoustově černé obloze. Bylo to město plné historie, plné příběhů, ale Antonio Herrera v tu chvíli vnímal jenom svoji vlastní minulost.

Minulost, kterou určoval rodinný spor, nenávist, již měl hluboce zakořeněnou v srdci a duši. Někdo by řekl, že Antonio vedl kouzelný život, ale on znal pravdu. Nenávist vůči rodině diSalvových mu proudila ve španělské krvi a otravovala mu mysl. Nic ho nezastaví, aby tuhle válku bojoval. Ne, aby ji ukončil.

Jeho otce intriky diSalvů zničily. Korporátní impérium, které budoval desítky let, bylo systematicky pustošeno, a byl to Antonio, kdo musel všechno napravit. V osmnácti podnik převzal, otce odsunul stranou, aby zastavil finanční krvácení. Zarazil ztráty, posílil jejich aktiva a nyní, ve třiceti, vedl sám korporaci v hodnotě miliard euro a svět ho znal jako titána mnoha oborů.

Očima zalétl k nablýskanému dubovému stolu a složce, kterou mu přinesli dnes odpoledne.

Jak zvláštní načasování. Jeho otec zemřel před necelým měsícem, muž, který toho v rukou diSalvů tolik vytrpěl, muž, pro něhož by Antonio udělal cokoliv – a ona byla nalezena.

Po roce pátrání, po roce čekání, až jeho špičkový vyšetřovatel objeví nějakou stopu po nepolapitelné ženě, a konečně má aspoň nějaké odpovědi.

Amelia diSalvová. Nebo Amelia Cliftonová, jak si říkala. Změna jména je ovšem k ničemu – a ona je pořád nepopiratelně diSalvová.

Chybějící kousek skládačky, žena, která vlastní důležité akcie, jež potřebuje, aby mu do rukou spadl klenot impéria diSalvů – Prim’Aqua – přepravní společnost, jež kdysi patřívala diSalvovým a Herrerovým, dokud se oba patriarchové nezamilovali do stejné ženy, neukončili partnerství a neproměnili se z přátel do zapřísáhlých rivalů.

A teď tahle ženská vlastní akcie, které Antonio potřebuje, a on se nezastaví před ničím, aby ji přesvědčil, že mu je má prodat.

Zíral na fotografii a hledal podobu s jejím nevlastním bratrem Carlem.

Žádná nebyla. Carlo působil jako Jihoevropan, s tmavými vlasy, medovou pokožkou a uhlově černýma očima, zatímco Amelia byla světlá a drobná.

Jako její matka, pomyslel si a vybavil si světoznámou supermodelku, která byla v jisté době milenkou Giacoma diSalva. Jenomže Penny Hamiltonová byla vysoká a Amelia drobounká – malinkatá jako nějaká víla, uvažoval, když si prohlížel, jak kráčí na fotce přes ulici. Muselo být teplo, protože měla na sobě jednoduché bavlněné šaty s úzkými ramínky a knoflíky vpředu. Sahaly jí nad kolena. Slunce svítilo za ní a ukazovalo její okouzlující postavu přes tenkou látku.

Projelo jím zachvění. Touha? Po diSalvové? To přece není možné, když je součástí rodiny, která si vytyčila za cíl zničit tu jeho!

Bez ohledu na jeho odhodlání ho tělo zradilo a oči se zdržely na fotografii déle, než bylo nutné, a studovaly její krémovo-broskvovou pokožku, široký úsměv na drobné hranaté tváři, dlouhé blonďaté vlasy – jestli se jí ty kadeře vlnily přirozeně, nebo to byl výsledek ranního úsilí, to by dokázal říct až po osobním setkání.

A to bude brzy.

V malé anglické vesničce nedaleko Salisbury žije dědička miliardy liber, dcera světoznámé britské supermodelky a italského magnáta, žena, která se narodila do bohatství a krevní msty. A bude klíčem k vítězství v téhle starobylé rodové válce.

Znovu sklopil pohled na fotografii. Byla nádherná, ale krása nebylo nic neobvyklého. Taky byla diSalvová, a kvůli tomu ji bude vždycky nenávidět. Ale pro jednou bude apelovat na její smysl pro slušnost a žádat, aby mu vrátila něco, co mělo být vždy jeho. A pokud to neudělá, najde jiný způsob, jak ty akcie získat.

Tak či onak uspěje. Protože je Antonio Herrera, a selhání prostě nemá ve slovníku.

PRVNÍ KAPITOLA

Byl to dokonalý den. Bylo teplo a bez mráčku, takže pozdní sluneční paprsky dopadaly oknem jejího domova a zalévaly ho zlatavým světlem. Jak se ale blížil večer, obloha se zatahovala a vzduch byl cítit jinak, jako předzvěst letního deštíku.

První den školních prázdnin splnil veškerá Ameliina očekávání. Spala dlouho, přečetla knížku od začátku do konce, zašla do vesnice do místní hospody na cider a teď byla doma a připravovala rybí koláč a k tomu si pouštěla seriál Koruna. Už ho viděla celý, ale měla televizi puštěnou jako kulisu – a kdo je lepší společnost než samotná královna?

Nabrala trochu mouky z nádoby a přidala ji do jíšky, kterou míchala. Vděčně se nadechla aroma – jíšku dělala vždycky s česnekem a šafránem a z té vůně jí až zakručelo v žaludku.

Ano, první den prázdnin proběhl dokonale, pomyslela si Amelia a ignorovala drobné bodnutí prázdnoty, která se jí vkrádala do mysli. Jenže měsíc a půl bez práce je velice dlouhá doba, zvlášť když je řečená práce smyslem něčího života.

Učení nebylo pro každého posláním, ale pro Amelii ano, a představa, že se do třídy nepodívá celých sedm týdnů, ji nenaplňovala žádným nadšením.

Pár lidí ji pozvalo do Egypta, ale odmítla. Cestování si už užila na celý život – v dětství se harcovala sem a tam v závislosti na tom, kam je zavedla matčina práce nebo její milenci, takže Amelia teď raději zůstane tam, kde je, v téhle okouzlující vesničce ve středu Anglie.

Přelétla očima barvy modrých zvonečků po chatě a jejích rtů se dotkl lítostivý úsměv. Dalo by se říct, že Čmeláčí chata se ani zdaleka nepodobala tomu, co v dětství zažívala. Prvních dvanáct let svého života většinou strávila v pětihvězdičkových hotelích, občas celé měsíce. Škola byla luxus, který její matka nepovažovala za nutný, a jen díky své nezastavitelné touze po vzdělání a nekonečnému proudu otázek, na něž Penny neměla trpělivost odpovídat, získala domácí učitelku.

Jenomže pak Penny zemřela a dvanáctileté Amelii, která se už začínala podobat své matce, se kompletně změnil život. Byl stejně exkluzivní a nablýskaný, ale mnohem víc na očích veřejnosti. Poté co se její matka předávkovala, Amelii pronásledovali novináři na každém kroku, a její otec – muž, o němž ani nevěděla – prostě nedokázal malou Amelii pochopit.

Jestli být dcerou ženy jako Penny Hamiltonová z Amelie učinilo magnet pro paparazzi, pak stát se diSalvovou to celé ještě zhoršilo.

A od té doby byla vychovávána jako diSalvová. Milovaná, zbožňovaná, opatrovaná, ale nemohla se tak úplně zbavit pocitu, že do rodiny nepatří.

Nepatřila nikam, dokud se nepřestěhovala do téhle malinkaté vesničky a nezačala učit na Hedgecliffské akademii. Očima zalétla k ledničce a obrázkům, které ji zakrývaly. Byly to děkovné malůvky od studentů, které učila, barevné kresbičky s dětskými kudrlinkami a klikyháky – veselé obrázky, jež Amelii skoro vždycky vykouzlily úsměv na rtech.

Dokončila rybí koláč a vsunula ho do stařičké trouby – patřila k vybavení chaty a ona se nedokázala přimět, aby ji vyměnila za něco modernějšího, když dokonale fungovala. Pak chvíli přecházela po místnosti. Bylo směšné, aby se už cítila tak osaměle.

Letní prázdniny zrovna začaly. Ještě včera ji obklopovalo sedmadvacet veselých, zvědavých osmiletých capartů. Navíc přece sama odmítla nabídky, jak strávit volno. Vybrala si, že zůstane doma.

K čemu je tedy dobré hloubat nad očividným nedostatkem lidí a společnosti v jejím samotářském životě? Sama si ho zvolila.

Obrátila se zády k otci, nevlastnímu bratrovi a světu, v němž žili.

A neměnila by. Nebo ano?

Chatka by nemohla být kouzelnější, ani kdyby se nacházela na stránkách pohádkových příběhů Beatrix Potterové. Kámen, natřený světle krémovou barvou, před domem růže, vistárie pnoucí se po oblouku před hlavním vchodem a došková střecha prozrazující, že má domeček dvě patra, s malinkatými vikýři. Uvnitř se svítilo, takže chatka zářila teplem, které s Antoniovou hrudí provádělo podivné věci.

Chvíli si ji prohlížel a mračil se, zatímco krátký netypický okamžik znovu uvažoval, jestli je tohle celé nutné.

Už teď si koupil přístup – přes různé anonymní společnosti – do mnoha podniků Carla diSalva. I když neměl přímo kontrolní balík, mohl být aspoň trnem v patě muži, kterého ho učili nenávidět.

Tohle ale bylo jiné. Klidně by se na to vykašlal, kdyby ovládl tuhle konkrétní společnost. A pokud to s Amelií diSalvovou nebude jednoduché, pokud ji nezíská tím, že bude apelovat na její smysl pro slušnost, pak jí ukáže, co dělá a jak málo chybí, aby jejího bratra zničil.

Zkřížil paže na hrudi, když na něj dopadly první kapky deště, rychle následované dalšími. Blížila se letní bouře, která s sebou přinášela vůni sluncem prohřáté trávy a hrozbu blesků. V chatce se pohnula nějaká postava a on přimhouřil oči, aby poznal, kde přesně je.

Amelia.

Nevědomky zadržel dech, když ji zahlédl, s blond vlasy staženými do drdolu. Takhle zdálky si tím nebyl jistý, ale řekl by, že nemá žádný mejkap. Chvíli se dívala z okna a pak se odvrátila.

Zaplavila ho jistota.

Je to diSalvová.

Bude to snadná kořist.

Svého otce pohřbil před necelým měsícem a nyní Antonio litoval jen toho, že se Javier nedožil téhle pomsty.

Se znovuobnoveným odhodláním vyrazil dlouhým a sebevědomým krokem po vinoucí se cestičce. Pod nohama mu křupal štěrk a zpoza bouřkových mraků na okamžik vykoukl měsíc a zaplavil ho svým tajemným stříbřitým svitem. Někdo by to možná považoval za zlé znamení, ale Antonio ne.

Čmeláčí chata, oznamoval mosazný štítek vedle dveří. Ignoroval obraz, který vytvářel – sladkosti a klidu. Amelia diSalvová si možná hraje na hodnou holčičku, ale je to dcera supermodelky a toho nejbezcitnějšího parchanta na Zemi. A taky je to kousek do skládačky, který potřebuje – vítězství je na dosah.

Jako by jí samota vyčarovala společníka, zvonek u dveří se rozezvonil. Amelia nebyla tak lítostivá a rozesmutnělá, aby zapomněla na zdravý rozum. Bylo skoro devět večer – kdo by v tuhle hodinu mohl přijít na návštěvu?

Čmeláčí chatu koupila kvůli tomu, že se nacházela daleko od veškeré civilizace. Žádní zvědaví sousedé, žádná projíždějící auta – domek stál ve slepé uličce, po níž nechodil nikdo kromě ní a obyvatel farmy sousedící s ní po jedné straně. Bylo to dokonalé skryté útočiště. Přesně to, co potřebovala, když utekla od života, v němž se ocitla.

Teď jí ovšem naskákala husí kůže. Popadla sekáček na maso z kuchyňského stolu a pak vykročila ke dveřím.

„Kdo je to?“

Odpověděl mužský hlas, hluboký a chraplavý, podbarvený evropským přízvukem. „Mohla byste otevřít?“

„Mohla, ale neudělám to,“ zamumlala pro sebe. „Kdo jste?“ zavolala hlasitěji. „Co chcete?“

„Něco, co bude jednodušší probrat osobně.“ Přes bušení deště skoro nic neslyšela.

„A co to je?“

„Právě jsem říkal –“ Zaklel ve španělštině. Když jí bylo osm, naučila se nadávky ve francouzštině, italštině, němčině, španělštině, řečtině, mandarínštině a polštině. Nudila se na jedné jachtě a personál – představitelé těchto národů – ji po večerech učili. „Je to důležité, Amelie,“ řekl Antonio.

Fakt, že znal její jméno, zaujal její pozornost. Se zamračením odemknula dveře, ale řetízek nechala na místě, aby se pootevřely jen na škvírku.

Na verandě byla tma, ale ven dopadalo dostatek světla, aby byla vidět jeho tvář, výrazná a zajímavá.

„Odkud znáte moje jméno?“

Na okamžik nastalo ticho a pak. „Jsem známý vašeho bratra. Potřebuju s vámi něco probrat.“

„Proč? Co se děje? Jde o Carla? Je v pořádku?“

V mužových očích se něco mihlo a Amelia na okamžik ucítila strach, ale pak se usmál. „Pokud vím, Carlovi nic není. Mám pro vás jistý návrh.“

Amelia se zamračila. „Jaký návrh?“

Tvářil se tajemně. „Je příliš důvěrný, než abych ho probíral ve dveřích.“

„Je pozdě. Nemohlo to počkat do zítřka?“

„Právě jsem přiletěl.“ Pokrčil rameny a přimhouřil oči. „Je to nevhodná doba?“

Chtěla mu říct, ať jde pryč, protože se jí při pohledu na něj rozbušilo srdce. Jistě strachem?

„Nezdržím vás dlouho,“ zopakoval smířlivě a zadíval se jí do očí.

Kdy začala být tak podezřívavá? Pravda, prošla si ohněm, když se přestěhovala k otci a nevlastnímu bratrovi. Naučila se, že existuje spousta lidí, kteří vám klidně ublíží – ne nutně fyzicky, ale jakýmikoliv prostředky. Z jeho takzvaných přátel se vyklubali vlci v rouchu beránčím. Ona ale před těmi lidmi uprchla, ztratila se z toho světa. Přestěhovala se přes půlku země, do malebné vesničky, do prosté chatky, a nestala se Amelií Hamiltonovou, ani Amelií diSalvovou, ale Amelií Cliftonovou – což bylo matčino skutečné příjmení. Běžné jméno. Obyčejné jméno. Jméno, které nepřitahovalo pozornost ani zájem, jméno, jež bylo jen a jen její.

Vyrušení z druhého života nebylo vítané.

„Fajn,“ prohlásila rázně a zavřela dveře, aby mohla odepnout řetízek a otevřít je úplně.

Zarazila se. Škvírkou v pootevřených dveřích nebylo poznat, jaký je to fešák. Ale teď? Tmavé vlasy měl rovné a husté, zvýrazňovaly mu lícní kosti. Nevypadaly, že by je tak učesal, spíš že si je prohrábl prsty, takže mu trochu odstávaly. Tvář měl souměrnou a hezkou, s čtvercovou čelistí a bradou, která působila, jako by byla vytesaná z kamene. Jen uprostřed byl důlek, jako by do ní tesař strčil palec. Neustále přitahoval její pohled.

Rty měl široké a na tvářích strniště. Nos byl dlouhý, rovný a autokratický, ale byly to oči, které jí na okamžik vyrazily dech. Měly mandlový tvar, tmavě šedou barvu a byly lemované hustými černými řasami. Byly to oči, které jako by vyprávěly příběhy a míhaly se v nich emoce a myšlenky, jež nedokázala rozluštit.

„No?“ zeptal se znovu chraplavě, ale úsměv na rtech to slovo zjemnil. „Můžu jít dál?“

„Jo.“ Zněla zadýchaně. Odkašlala si. „Samozřejmě.“

Sundal si sako a ukázal košili, na níž ulpělo několik kapek deště. Dokonale zvýrazňovala jeho širokou hruď.

Na okamžik zavřela oči, ale pak se vzpamatovala, omluvně se zaculila a pak se zavrtěla. „Omlouvám se, nemívám moc návštěv.“

„Očividně,“ protáhl. A pak se jeho úsměv prohloubil a odhalil rovné bílé zuby. Žaludek se jí z toho zkroutil. „A bráníte se sekáčkem na maso?“

Zjistila, že vážně přikyvuje. „Myslím, že bych vás měla varovat: mám černý pásek v kuchyňském náčiní.“

„Opravdu?“

„Ach, měl byste vidět, jak se umím ohánět škrabkou na brambory.“

Jeho smích působil jako tlumené dunění, očima ji hodnotil. Nejradši by odvrátila pohled, ale zjistila, že to nedokáže, jako by byla v pasti. „Snad jindy,“ pronesl.

„Tu zbraň můžete klidně odložit,“ dodal. „Ujišťuju vás, že vám nechci nijak ublížit.“

„Určitě ne, ale ráda bych podotkla, že jen málo vrahů oznamuje své úmysly dopředu, že?“

„To asi ano.“

„Takže je docela dobře možné, že prostě jenom plánujete, jak mě nejlíp zabít bez zbytečného rozruchu.“

„Až na to, že už jsem vám vysvětlil, proč jsem tady,“ odvětil s uculením, z něhož se jí roztřepotali motýlci v břiše. Zvědavě se rozhlédl po chatce.

Za Amelií mnoho návštěv nechodilo – tenhle rok se tu zastavilo jen pár učitelů ze školy na její narozeniny a jednou jedna studentka po škole, ale celkově vzato žila samotářský život.

Proč by se jinak uchylovala na venkov, kdyby netoužila po samotě?

Pokusila se na dům podívat očima cizího člověka – malebné dekorace, jednoduché, pohodlné vybavení, absence jakýchkoliv fotografií, všude samé románky a čerstvé květiny.

„Ach, ano, váš návrh,“ zamumlala. „Prosím –,“ ukázala k prostoru obývacího pokoje.

Vykročil před ní a Amelia si uvědomila, že mu zírá na zadek, rozptýlená tím, jak mu kalhoty sedí na pevném svalnatém pozadí. Tím, jak se jí jen z pouhého pohledu rozbušilo srdce.

S muži neměla prakticky žádné zkušenosti kromě pár schůzek na obědě s Rickem Steedem, zástupcem ředitele. A ty obvykle končily cudným polibkem na tvář, nijak zvlášť vzrušujícím či smyslným.

Jako dospívající dívka se bouřila proti životu, který jí byl vnucován, nelíbilo se jí, že od ní lidé očekávali, že se bude chovat stejně jako její matka, jež byla známá svou krásou a volnými sexuálními mravy.

Dokonce měla podezření, že je frigidní. Neschopná normálních sexuálních impulzů či touhy. To jí vyhovovalo. K čemu by potřebovala nějakého muže, když se může těšit z hrdinů ve svých knížkách?

No k čemu? pomyslela si v duchu, když se k ní její návštěvník otočil.

„Máte to tu pěkné.“

„Děkuju.“

Mlčel, pozoroval ji a slušné vychování a potřeba zaplnit ticho ji přiměly vyhrknout: „Můžu vám nabídnout něco k pití?“

„Děkuju vám.“ Přikývl.

„Co byste si dal? Čaj? Kávu?“

Nadzvedl obočí. „V tuhle hodinu?“

Zrudla vlastní naivitou. „Tak třeba víno?“

„Víno by bylo fajn.“

„Posaďte se. Hned vám ho přinesu.“

DRUHÁ KAPITOLA

Její obývací pokoj byl ještě útulnější – pokud to vůbec bylo možné – než si při pohledu na tuhle vesnickou chatičku původně myslel.

Pěkný a příjemný a velice ženský, s měkkými polštářky a dekami všude možně a s obrázky květin na zdech. Byl domácký a hřejivý, i když ho vnímal jen napůl. Hlavou se mu honil návrh, s nímž za ní přišel – a co bude dělat, pokud ho odmítne.

Už teď viděl, že je Amelia diSalvová jiná, než očekával.

Záleží ale na tom? Mění se tím to, co od ní potřebuje? A s čím bude nakonec souhlasit?

Když si ji proklepnul, zjistil, že se o podnik nezajímá, že se neúčastní žádných schůzí. Byla členkou správní rady, ale nijak se v jeho chodu neangažovala, bylo jasné, že se nezajímá o každodenní aktivity diSalvo Industries.

Nechá se ale přesvědčit, aby mu prodala svůj podíl ve firmě?

Pozná jeho jméno a vybaví si hořkou rivalitu, jež panuje mezi jejich rodinami? Bude pak muset přejít na svůj záložní plán? Ještě před hodinou mu nevadilo, že by před touhle ženou odhalil své úmysly, ale když teď stál v jejím obýváčku, najednou se mu nechtělo vysvětlovat, proč takhle pozdě přišel do Čmeláčí chaty.

Což bylo absurdní vzhledem k tomu, že si musel najmout detektiva, který ji přes rok hledal. Absurdní vzhledem k tomu, že skočil na letadlo, hned jak ji objevil, aniž by se zajímal o vhodné načasování. Kdyby byl trpělivý, mohl strávit noc v Londýně a na venkov vyrazit hned ráno. Dorazil by k ní během dne a ne o deštivém letním večeru.

Jenže teď je tady a nenechá se rozptýlit faktem, že není tou tvrdou a cynickou dědičkou, jak si představoval. Ani faktem, že působí mile a legračně a žije v domě, který jako by svou malebností vypadl z jiné doby.

Celý svůj dospělý život se snaží napravovat křivdy, pomstít se za příkoří, a teď má svůj cíl na dosah. Mezi ním a úspěchem stojí jen tahle drobounká dívenka.

Je jiná, než očekával, ale pořád je to diSalvová a pořád má klíč k jeho konečné pomstě.

Na to nesmí zapomínat.

Amelia nedokázala říct, proč má pocit, že se musí na chvíli uklidnit, ale v kuchyni se několikrát zhluboka nadechla a pak znovu, než sáhla pro víno a vývrtku. Všechna vína, která dostala jako dárek, měla opravdové korky.

Bez problémů láhev otevřela a bohatě nalila do dvou skleniček – svůj nápad dát si šálek čaje zamítla, potřebovala se napít na kuráž.

Se skleničkami v rukou se vrátila do obýváku. A ztuhla.

Prohlížel si jeden z akvarelů hortenzií, který namalovala. Při pohledu na něj ucítila něco nečekaného.

V jejím obýváčku působil tak neuvěřitelně mužně, a přesto bylo na tom pohledu cosi podivně dokonalého. Civěla na něj, na jeho ostrý profil, svalnaté tělo, široká ramena a úzký pas, silné a vysportované nohy, a pulz jí začal uhánět.

Ach, bože, co se to s ní děje? V puse jí vyschlo, a když zvedla zdráhavý pohled zpátky do jeho tváře, zjistila, že se otočil a v očích mu pohrává cynické pobavení, až znovu zčervenala.

„Prosím,“ zamumlala a podala mu sklenku s vínem.

Díval se jí do očí, když si ji bral, na rtech drobný úsměv. „Gracias.“

„Vy jste Španěl?“ slyšela sama sebe říkat a pak sebou trhla. Proč tu s ním klábosí?

„Sí.“ V tom slově se odráželo cosi pikantního a tajemného a navzdory faktu, že pršelo, si vybavila den plný slunečních paprsků a horka.

Musí se soustředit. Proč za ní přišel?

„Jak se jmenujete?“

„Antonio Herrera,“ odpověděl a Amelia se zamračila, na okamžik zavřela oči.

Cítila na sobě jeho pohled, těžký a pozorný, a znovu jí naskočila husí kůže. Hlavou jí něco blesklo, jakási vzpomínka, ale byla vzdálená, a když se ji pokusila uchopit, soustředit se na ni, unikla jí úplně, jako by se snažila zachytit kousek mýdla, který spadl do vody.

„Vaše jméno mi připadá povědomé.“

„Opravdu?“ zamumlal chraplavě.

Napřáhl k ní skelničku v přípitku a ona si s ním automaticky přiťukla. Jejich konečky prstů se na kratičký okamžik setkaly a Amelia měla pocit, jako by vypadla z letadla. Žaludek se jí zkroutil a padala volným pádem, všechno se posunovalo a stahovalo a nic nedávalo smysl. Svět se rozzářil a smysly jí běžely na plné obrátky. Jeho pohled byl krutý, přišpendlil ji na místě. Nemohla promluvit, nedokázala se ani pohnout.

„Proč je mi povědomé?“ zeptala se, když ji nenapadla žádná odpověď. Pak si najednou vzpomněla. „Ach! Samozřejmě!“

Nenapjala se mu ramena? Nebo si to jenom představovala? „Ano?“

„Vy jste ten muž,“ řekla a luskla prsty. „Nedávno jsem o vás četla. Koupil jste ty aerolinie a zachránil všechny ty lidi před propuštěním.“

„Před tím, aby byli nadbyteční,“ objasnil. „A proto jsem ty aerolinky nekoupil.“

„Ne?“

„Byly za babku.“ Pokrčil rameny.

„Aha,“ zamumlala zamyšleně a uvažovala, proč snižuje své velkorysé jednání. Doopravdy se nezajímal o zhruba dvacet tisíc lidí, kteří by přišli o práci, kdyby ta společnost zkrachovala? Nebo chce, aby si myslela, že je mu to fuk?

Přimhouřila oči. „A investujete do škol ve východní Evropě. A do nemocnic.“

Nadzvedl obočí. „Zdá se, že toho o mně víte docela dost.“

„Byl to docela dlouhý článek,“ vysvětlila s rudými tvářemi. „A já čtu ráda noviny. Od začátku do konce.“ Trochu blábolí. Když se přestěhovala do otcova domu, byla obklopená takovými muži. No, ne úplně takovými, on byl poněkud výjimečný. Ale muži, kteří toho dostali do vínku příliš v mnoha ohledech. Byli příliš pohlední, příliš důvtipní, příliš bohatí.

A ona se o tyhle vlastnosti nikdy dřív nezajímala. Poté co sledovala, jak její matka neustále podléhá kouzlu těchto mužů, byla odhodlaná zůstat vůči jejich šarmu imunní.

Nejspíš je to jako v akváriu, pomyslela si.

„Jako v akváriu?“ podivil se a Amelia s hrůzou zjistila, že to řekla nahlas.

Odvrátila se od něho, nejistě vykročila k ušáku a posadila se do něj, a pak si v duchu vynadala, protože teď byl jejich výškový rozdíl ještě očividnější.

„Prosím, posaďte se.“ Ukázala na pohovku.

„Jasně. Jestli mi to vysvětlíte,“ protáhl. „Rád bych zjistil, jestli mě přirovnáváte ke žralokovi nebo k tuleňovi.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pomsta plná něhy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.